Темна епоха. Загроза

ЗабінеШультер

Перед вами новий фентезійний роман Забіни Шультер. Авторка стала неймовірно популярною в Німеччині завдяки своєму легкому слову, непередбачуваним сюжетами та глибоким характерам героїв. І наразі вона знову переносить своїх читачів у світ, сповнений темних загроз, прихованої магії, захопливих двобоїв і романтичних почуттів.

Ліз вимушена переїхати до столиці. Вона сподівається на краще. Однак уже перша зустріч із новим сусідом обертається невдачею. Зухвалий сусід, маючи норовливий характер, не готовий миритися з новою галасливою сусідкою. Але перше враження найчастіше буває оманливим, і їхні почуття стрімко набирають обертів. Та яке майбутнє може бути між звичайною дівчиною та Воїном?

Невже їхнє кохання приречене?

Зануртеся в таємниці і дізнайтеся про нових магічних істот, що гуляють містом.

Забіне Шультер

Темна епоха. Загроза

Авторське право на текст і ілюстрації

© 2019 by CARLSEN Verlag GmbH, Hamburg, Germany

©  Пухлій М. М., переклад, 2020

© ТОВ Видавництво «Ранок», 2020

ISBN 978-617-09-7004-6 (epub)

Усі права збережено.

Жодна частина цього видання не може бути відтворена

в будь-якій формі без письмового дозволу

власників авторських прав.

УДК 82-93 Ш95

Серія «Темна епоха»

Видавництво «Ранок» висловлює вдячність CARLSEN Verlag як першому видавцеві твору.

Вперше опубліковано 2019 року під оригінальною назвою Dark Age 1: Bedrohung.

Усі права застережено.

Шультер Забіне

Ш95 Темна епоха. Загроза / Забіне Шультер; пер. з нім. М. М. Пухлій. — Харків: Вид-во «Ранок», 2020. — 256 с. — (Серія «Темна епоха»).

ISBN 978-617-09-6456-4

Перед вами новий фентезійний роман Забіни Шультер. Авторка стала неймовірно популярною в Німеччині завдяки своєму легкому слову, непередбачуваним сюжетами та глибоким характерам героїв. І наразі вона знову переносить своїх читачів у світ, сповнений темних загроз, прихованої магії, захопливих двобоїв і романтичних почуттів.

Ліз вимушена переїхати до столиці. Вона сподівається на краще. Однак уже перша зустріч із новим сусідом обертається невдачею. Зухвалий сусід, маючи норовливий характер, не готовий миритися з новою галасливою сусідкою. Але перше враження найчастіше буває оманливим, і їхні почуття стрімко набирають обертів. Та яке майбутнє може бути між звичайною дівчиною та Воїном?

Невже їхнє кохання приречене?

Зануртеся в таємниці і дізнайтеся про нових магічних істот, що гуляють містом.

УДК 82-93

ISBN 978-617-09-6456-4

Колись наш світ був мирний… Принаймні досить мирний, щоб у ньому можна було жити щасливо. Ніхто не мусив дрижати зі страху, простуючи вночі темними вулицями, парками чи полями, і не мав замислюватися про те, чи встигне вчасно сховатись у безпечній будівлі. Ніхто не питав себе, чи переживе наступний день.

Але все змінилося, коли один науковець під час необдуманого експерименту відчинив портал до іншого світу. Внаслідок цього темрява увірвалася в наше буття і з безпечним існуванням, яке сприймалося як належне, було покінчено. Життя занепало, розгорілася війна, але навіть найсучасніша зброя не могла завдати шкоди істотам, які прийшли разом із мороком. Ба більше, ми, вцілілі, відчули страх за долю людства, передчуваючи швидкий кінець.

Однак разом із жахіттями ми отримали новий дар. Дар, що мав допомогти захистити зневірене людство. Окремі новонароджені діти проявляли надзвичайні здібності, і це можна було пояснити лише магією з портального потойбіччя. У часи, що передували безкінечній війні, їх, можливо, назвали б чаклунами, але наші очільники нарекли їх своїми Воїнами і дали змогу скерувати їхню внутрішню силу на боротьбу з темними створіннями.

Натомість іншим дітям заборонили застосовувати новоздобуту енергію як Воїнам, але і для них завдання хутко знайшлося. Їхній хист полягав у вмінні допомагати. Тому їх розділили на чотири когорти залежно від особливостей сили: зцілення, перетворення, захист і бій, і назвали Джерелами. Таких дітей, на відміну від Воїнів, було дуже мало. Але разом вони захищали людство від темряви.

Розділ 1

— Нореано, біжи швидше!

Слова звучали вкрай просто, однак її ноги вперто не бажали прискорюватися. У неї вже були серйозні проблеми з диханням, а легені палали страшним болем: вона так стрімко мчала коридорами, що їй ледве вистачало кисню. Щоразу, коли вона судомно вдихала, в неї виникало відчуття, ніби кисню стало ще менше, а м’язи з кожним кроком втрачали дедалі більше сил. Темно-синій плащ, який маяв довкола неї, теж не покращував ситуації. Проте Семюел гнав її все далі й далі, намагаючись вивести з цього пекла та якимось чином знайти порятунок для них обох. Проте вона знала, що довго ця гонитва тривати не зможе.

Позаду гупало чимало ніг і бряжчала зброя, хтось голосно наказував їм зупинитися. Але скоритися означало наразитися на дещо гірше за смерть — принаймні для неї.

Звуки їхніх кроків відлунювали у високих коридорах зі світлою кам’яною підлогою.

Праворуч і ліворуч виднілися дерев’яні арки, та Нореана й Семюел знали, що там — глухі кути. Арки вели до кімнат відпочинку, офісів чи тренувальних зал. Нореана й Семюел упродовж багатьох років приходили сюди і йшли звідси, і всі завжди поводилися з ними привітно й шанобливо. Та тепер ситуація кардинально змінилася.

Ураз Нореана спіткнулась і вражено скрикнула. Семюел зреагував блискавично: кинув через плече шипляче вогняне закляття, щоб відвернути увагу переслідувачів, й ухопив її за руку. Він буквально потягнув Нореану за собою, і вона спромоглася повернути своїм крокам упевненість.

— Ми не протримаємося довго, — важко видихнула Нореана, коли він кинувся за ріг, поспішаючи пірнути до наступного коридору.

— Знаю, — процідив крізь зуби Семюел. Він майже вичерпав свою магію, а переслідувачі не збиралися дати час на її відновлення.

Нореана знову скрикнула: у її куполоподібний щит, що звисав позаду, влучила чергова магічна атака. Щит, певна річ, не зламався: надто вже потужним Джерелом вона була. Однак ворожі напади заважали їй зосередитися, тож вона не знала, чи довго зможе зберігати свою силу.

Семюел ще раз метнув позад себе вогняні чари, розкришивши приголомшливим вибухом світлий камінь. Та вони геть не звернули на це уваги — тільки притьмом промчали крізь одні з дверей, які вели до великої зали. Семюел закрив прохід і замкнув його потужним потоком своєї сили, тим часом задихана Нореана зігнулася й опустилася навколішки. Вони обоє знали: щоби зламати печатку, їхнім переслідувачам знадобиться всього кілька хвилин, а може, й секунд.

Аж тепер вони з подивом почули, як хтось вигукує їхні імена.

Поспіхом озирнувшись, вони побачили, як до зали з іншого входу ввірвалися четверо осіб. Попри темні плащі, що маскували їх так само, як Нореану й Семюела, вони одразу впізнали четвірку.

— Покваптеся, ходіть сюди! — гукнув один із них.

Семюел поклав руку Нореані на спину й підштовхнув її вперед, ні про що не запитуючи новоприбулих. Натомість він похмуро озирнувся через плече.

— Зачекай-но, — несподівано озвалася жінка поруч нього, зупиняючи Семюела та притискаючи до його грудей свою розчепірену долоню.

Він спробував приготуватись, але його, як і тоді, коли Нореана поповнювала його чари, зборола нескінченна енергія. Його тіло почало опиратись, і залу осяяло яскраве золоте сяйво, що наступної миті вже зникло в його грудях. Семюел ледь похитнувся, та все ж відчув, як до нього повертається в усій своїй повноті магічна сила.

— Дякую, — засапано прошепотів він і тієї ж миті підштовхнув Нореану вперед, до їхніх друзів, які з нетерпінням чекали.

Завдяки допомозі друзів їхні шанси трохи збільшувалися, хоча, коли підлога під ними здригнулася від такої потужної магічної атаки, що позаду них завібрувала вся стіна, а самі вони насилу встояли на ногах, він зрозумів, що їм ніщо не допоможе.

Врешті-решт їх просто візьмуть у полон усіх разом. А цього він допустити не міг. Він рішуче зупинився й зиркнув назад, на двері, за якими їхні супротивники намагалися здолати його магію.

— Семюеле, на що ти чекаєш? — нервово запитала Нореана й так само зупинилася, тож він повернувся до неї. Її гарні карі очі налякано округлились, і вона благально поглянула на нього.

— Я вас прикрию, — серйозним тоном пояснив він.

Нореана знала його досить давно, щоб розуміти, що він задумав. Вона з жахом витріщилася на нього, і він ледве розчув, як вона видихнула:

— Ні.

— Мені прикро, та я не бачу іншого виходу, — помітивши в куточках її очей сльози, він підняв руку, приклав її до щоки Нореани й востаннє пильно поглянув дівчині в обличчя. — Нореано, я завжди буду поруч. Але тепер відпускаю тебе.

У її очах відбився жах, і їй захотілося відсахнутися від нього, віддалитися, щоб він не зміг розірвати їхній зв’язок. Але Семюел був сильніший за неї, тож притягнув її до себе й поцілував з усією ніжністю, на яку був здатний. При цьому він подумки відпустив своє любе Джерело й одразу відчув порожнечу в тому місці, яке вже багато років поспіль заповнювало тепле світло Нореани. Тієї ж миті Семюел обплів її потужними чарами, і вона охнула і знепритомніла.

— Ти що, з глузду з’їхав? Чого ти хочеш цим добитися? — запитав найкращий друг Семюела, який підступив до нього на крок, інші теж запротестували проти такого плану. Вони не знали, що він уже розлучився зі своїм Джерелом, їм ще не можна було про це знати. Вони б лише намагалися його спинити.

На мить його пройняв біль від думки про те, що ось-ось станеться. Однак він уже зробив вибір і тому взяв своє Джерело на руки.

Семюел швидко підійшов до друзів, передав найвищому з них Нореану й показав у той бік, звідки вони прийшли.

— Вона занадто виснажилася, щоб іти далі, а понести себе просто не дозволила б. Уперед, треба забиратися звідси.

Його слова неначе почули: арка в нього за спиною здригнулася від чергової атаки їхніх переслідувачів, і всі чітко розрізнили тріщання. Невдовзі тут буде пекло, їм треба поспішати.

— Уперед! — гукнула одна жінка з гурту його друзів і побігла до сусідньої зали.

Двоє інших разом із Нореаною рушили слідом за нею; тільки найкращий Семюелів друг зупинився біля дверей і озирнувся на нього. Семюел упіймав на собі невпевнений погляд товаришевих очей, затінених каптуром.

— Тут щось нечисто, так? Що ти замислив? — запитав він. Семюелові стало водночас радісно й боляче. І річ була не тільки в тому, що друг так добре його знав, а в тому, що тепер вони бачилися востаннє.

— Добре наглядайте за нею й будьте здорові, гаразд? — попросив Семюел і схопив друга за руку. Той ошелешено подивився на нього. Та перш ніж він устиг отямитися, Семюел штовхнув його за важкі дерев’яні двері, опустив засув і замкнув на замок.

— Мені шкода, — прошепотів він і тієї ж миті почув несамовиті удари кулаками, щоправда, черговий вибух у нього за спиною заглушив це грюкання. Він виразно чув, як їхні переслідувачі руйнують чари, аби прорватися крізь портал і негайно кинутися до нього. Семюел ще раз, на останню мить, замислився про друзів і своє любе Джерело. А тоді повернувся до ворогів.

Розділ 2

Ліз

Ліз, тремтячи, поглянула вгору, на сіро-сталеве небо, і ще щільніше загорнулася в куртку. Вона мерзла, хоча вже годину тягала коробки до своєї нової квартири на четвертому поверсі. Листопад цього року виявився страшенно суворим. На узбіччях вулиць уже лежав майже метровий шар снігу, який у центрі міста поки що справно прибирали. Тож це був далеко не найкращий час для переїзду.

А тепер на додачу почало сутеніти.

Коли настала ніч, Ліз довелося залишити решту коробок в автівці, щоб не ризикувати зіткнутися з Тінями чи Темними.

— До чого ти придивляєшся в небі? — запитала Беа, коли витягувала з фургона наступну коробку. Вона була найкращою подругою Ліз і не лише допомагала їй із переїздом, а й відшукала їй чергову нову роботу після цілком несподіваного звільнення.

— А… — кинула Ліз і підійшла до подруги, — я просто спробувала визначити, скільки у нас іще часу до заходу сонця. Цього місяця, безперечно, темніє надто рано, ще й негода дошкуляє. Сьогодні вночі, поза сумнівом, знову піде сніг.

— Так, зима цього року жахлива. Може, небо хоче засипати снігом цю халепу тут, на землі, — пробурмотіла, зітхнувши, Беа і попрямувала зі своєю коробкою до вхідних дверей.

Ліз усміхнулася цій філософській репліці й пішла за подругою, взявши свою картонну коробку.

— Мені б вистачило, якби воно просто засипало Темних і зачинило портал. Тоді в нас було би спокійне життя без страху.

Беа пирхнула.

— Радій, що ми — нормальні люди. Я й знати не хочу, як почуваються в цьому світі Воїни та Джерела.

Ліз не стала заперечувати і піднялася сходами слідом за подругою, важко дихаючи й дивуючись витривалості Беа. Подружка була майже на пів голови нижча за Ліз, тоненька, як флагшток, і все одно невтомно тягала коробки на четвертий поверх. Ліз, щоправда, вважала, що й сама натренована, та з подругою їй було не зрівнятися.

Ледве діставшись нагору, вона полегшено зітхнула, поставила важку коробку у своєму новому помешканні й витерла чоло.

Ліз була виснажена, навіть дужче, ніж мала б бути після нетривалого перенесення речей, але вона, можливо, трохи прихворіла. За такої погоди Ліз не могла прискіпуватися до свого тіла.

— Крістіан завтра допоможе нам із габаритними речами, — повідомила їй Беа й одразу знову побігла сходами.

Ліз, зітхнувши, пішла за нею.

— Думаєш, він упорається?

Крістіан був другом Беа й дуже милим хлопцем. От тільки усього лише на два сантиметри вищим за Ліз і до того ж украй хирлявим. Заява про те, що він хоче допомогти їм зараз із холодильником чи пральною машиною, звучала майже насмішкувато.

Беа весело озирнулася на Ліз та спритно зіскочила зі сходів.

— Не треба недооцінювати його. Він сильніший, аніж здається.

— Хто я така, щоб зараз із тобою сперечатися? Урешті-решт мені доведеться підіймати ті штуки самій, — відказала Ліз із широкою усмішкою й поквапилася слідом за Беа.

Вони таки спромоглися звільнити вантажний фургон, перш ніж сонце остаточно сіло. Але тепер Ліз із тривогою підійшла до водійських дверей, там за кермом вмощувалася Беа.

— Ти впевнена, що хочеш їхати в таку годину? А що, як ти дорогою натрапиш на Тіней?

Але Беа махнула рукою.

— Тут, на відміну від того місця, де ти жила раніше, справді безпечно навіть уночі. Тут близько до резиденції уряду, дуже багато Воїнів, а завдяки їм вулиці лишаються вільними. Тож не тривожся.

Ліз ці слова не надто переконали, та вона все ж кивнула їй.

— Дякую за допомогу, Беа.

— Завжди будь ласка, люба моя. Звертайся, як щось станеться. До того ж завтра вранці я знову до тебе зазирну.

Беа швидко нахилилася до неї, легенько поцілувала у щоку, а тоді зачинила дверцята.

Ліз проводжала подругу поглядом, доки фургон не зник за рогом найближчого будинку.

Подув крижаного вітру пройняв її одяг, примусивши дівчину здригнутися. Ліз ще раз глипнула на нічну пітьму неба — перші сніжинки кружляли в ньому. Ліз стрепенулася, обхопила тулуб руками й хутко кинулася до входу будинку.

Беа могла говорити що завгодно, та Ліз почувалася вкрай некомфортно надворі, щоб простояти на відкритій місцині ще бодай хвилинку. До того ж їй потрібно було багато чого розпакувати й облаштувати цілу квартиру.

* * *

Два дні по тому Ліз сиділа між останніми пакувальними коробками у своїй новій вітальні й уважно сортувала книжки, щоб поставити їх до шафи. Попередній день виснажив її, тому що вона разом із Крістіаном і Беа підіймала сходами, а потім збирала нескінченні полиці, шафи й важку техніку. Тож поточна справа видавалась їй винагородою. У понеділок вона мала вже виходити на нову роботу, яка забиратиме досить багато сил і часу. Тож тепер дівчина могла остаточно розслабитися.

Ліз радо прислухалася до радіо, там лунали її улюблені пісні. Швидко звелася на ноги та збільшила гучність, від цього руху зовсім нове оточення чомусь почало здаватись рідним. Вона вдоволено зітхнула, послухала якусь хвильку знайомі мелодії й уже хотіла знов опуститися на підлогу, щоб розпаковувати речі далі, аж тут у двері досить енергійно подзвонили.

Дівчина здивовано підвела погляд.

Хто б це міг бути? Пошта сюди не могла надійти, полудень іще не настав, тож це не могла бути Беа. Зацікавившись, вона вибігла до передпокою.

Відчинивши двері, дівчина на мить завмерла: на порозі, спершись на одвірок, стояв чоловік, років на два-три старший за неї саму, зі скуйовдженим темно-каштановим волоссям. Одягнений лише у футболку та труси. Він мав такий вигляд, ніби щойно випав із ліжка.

— Здоровенькі були, — роздратовано почала вона, та чоловік одразу урвав її суворим жестом.

— Скажи-но, ти ще при здоровому глузді? — грубо звернувся він до неї.

Ліз здивовано кліпнула, не знаючи, що відповісти.

— Уяви собі: реально існують люди, які мусять працювати вночі й хочуть спати вдень. Чи забагато у такому разі вимагати, щоб сусіди не вмикали музики на повну гучність?

Він, вочевидь, чекав від неї якоїсь відповіді, бо вичікувально й сердито оглядав її сірими, як грозові хмари, очима.

— Ні… Звісно ні, — затинаючись, вимовила ошелешена Ліз.

— Отже, для тебе не проблема прикрутити музику, еге ж?

Ліз тільки й спромоглася, що хитнути головою.

— Дякую, — недружньо, з відвертим сарказмом у голосі промовив незнайомець, різко розвернувся й сердито зійшов сходами на третій поверх.

Ліз розгублено підійшла до перил і поглянула йому вслід. Кілька секунд по тому він грюкнув дверима квартири просто під нею.

Якусь мить Ліз стояла отетеріла, не в змозі щось вдіяти. А потім обурено пирхнула.

— Так, красно дякую за таке чудове привітання, — єхидно промовила вона, розвернулася й так само сердито зачинила двері своєї квартири. — Як тільки можна бути таким нечемою? Навіть якщо я його розбудила, він міг би бути трохи привітнішим. Де ж мені здогадатися, що він працює ночами? Провидиця я йому чи що?

Ліз ненадовго замислилася, чи не зробити музику ще гучніше; з іншого боку, вона не хотіла першого ж тижня на новому місці провокувати конфлікт із сусідом. Тому вона повернулася до своєї вітальні й зовсім вимкнула радіо. Бажання слухати музику в неї остаточно зникло.

«Добре ж тут у мене починається нове життя», — подумала вона й пирхнула.

Дівчина постояла, нерішуча й сердита, посеред численних коробок, а тоді все ж повернулася до передпокою та зняла з гачків біля дверей пальто й шалик. Найперше після цієї зустрічі вона потребувала свіжого повітря.

* * *

Нік

— Що за муха тебе вкусила? — запитала Майя й підняла тонкі брови.

Але Нік тільки пробурчав щось нерозбірливе й переклав свою перев’язь для меча, щоб вони нарешті змогли взятися за своє патрулювання.

— Ніку, це Земля, прийом! Я розтуляю рота не для того, щоб ти мене ігнорував! — гукнула Майя йому в самісіньке вухо.

— Так, звісно, попий ще й ти мені крові, — пробурчав він і зітхнув, але все ж не зміг утриматися від усмішки.

Непохитність Майї могла хіба що смішити, а йому наразі не хотілося з нею сперечатися. Надворі була майже дев’ята вечора, а це означало, що йому ще треба було витримати понад дев’ять годин із нею. Якщо він зірветься на Майї зараз, то шкодуватиме про це всю ніч. Річ у тім, що вони з Майєю були партнерами, завдяки своєму дару, обраними для роботи Воїнами.

— Я діятиму тобі на нерви лише доти, доки ти мені про все не розповіси, — озвалася жінка поруч із ним і по-дружньому поплескала його по руці.

Весело пирхнувши, Нік глипнув на неї.

Майя була високою, натренованою жінкою і завдячувала цим не лише воїнському життю, а й додатковим заняттям у студії фітнесу. Тиждень тому вона коротко підстригла своє каштанове волосся, ще дужче підкресливши широкий рот і зелені очі. Вона була худорлява, наче ледь охляла газель, але сповнена енергії й сили, яких їй надавав дар. Запаси магії в них обох були посередні, тож вони не мали права прив’язуватися до Джерела й тому працювали вдвох.

— Отже? — ще раз запитала Майя, щойно він поглянув на неї.

Але Нік знову відмахнувся.

— Сьогодні мене доволі грубо розбудили, — повідомив він і згадав дівчину, яка саме в’їхала до квартири над ним. При цьому його обличчя знову спохмурніло. Чому так сталося, що його старі сусіди виїхали, а замість них оселилася ця енергійна дівчина?

Попередні орендарі квартири були божественні: уже літні, спокійні, без галасливих онуків і високих підборів. Від них він не чув майже ані звуку. Зате від його нової сусідки постійно долинали якісь шорохи, а це йому страшенно заважало. Ніків дар мав один побічний ефект, який його просто бісив: чоловік мав надзвичайно добрий слух.

Кожна людина з даром володіла певною додатковою здібністю, і в його випадку це позначилося на слуху. Коли не спав, він міг послаблювати слух за допомогою власної магії, а вві сні, на жаль, ні. Тому, а також через те, що спав він переважно вдень, його знов і знов виривали зі сну, попри беруші. І це допікало йому до живих печінок!

Однак чоловік усе ж шкодував, що так грубо обійшовся зі своєю новою сусідкою. Тепер він навіть мимоволі всміхнувся, згадуючи, як ошелешено вона на нього глипала і як вилаяла його по тому (він чудово це розчув). У ній був вогник, а це йому подобалося.

— Ніку! Ти що, замріявся? — збентежено запитала Майя.

Нік випірнув із задуми й поглянув на свою партнерку.

— Ти щось сказала?

Майя театрально зітхнула.

— Я запитала, хто тебе розбудив чи що тебе розбудило. Боже мій, ти сьогодні дійсно витаєш у хмарах.

Нік широко їй усміхнувся:

— Мене розбудила нова сусідка.

Майя враз нашорошила вуха.

— Нова сусідка? Розкажи мені про неї.

Нік закотив очі. Йому не заважало те, що Майї подобалися жінки, та варто було йому лише познайомитися із кимось, як Майї вже кортіло знати про цю людину все. Їй настав час завести подружку.

— Спершу розпочнімо патрулювання. Потім у нас іще буде вдосталь часу на розмови, — запропонував він, і вона нехотячи погодилася.

Нік, здригнувшись, щільніше закутав шию шаликом. Він, звичайно, міг нагрівати повітря довкола себе, щоб не переохолоджуватися, та на початку зміни неможливо було знати, скільки магії знадобиться згодом, тож чоловік волів бути економним.

У цьому місті, далекому від районів, за які точилися бої, Темні, на щастя, не завдавали їм великих клопотів. Вони були надто хитрі, щоб відкрито лізти до столиці Воїнів. Лише Тіні, які більше скидалися на тварин, аніж на людей, знов і знов блукали то тут, то там. Найчастіше вони шукали поживи — крові містян; але тут мешкало так багато Воїнів, які володіли магією, що навіть уночі небезпека для населення виникала лише зрідка. Саме тому кожен намагався всіма правдами й неправдами підшукати тут квартиру.

Нік наморщив лоба. У цьому місті мешкали найбагатші з багатіїв, і, хоча Нік жив у цілком пересічному районі, плата за оренду тут була неймовірно висока. Він запитав себе, як така дівчина, як його нова сусідка, зуміла відхопити собі кімнату над ним. На вигляд їй було років двадцять п’ять, не більше, тож про високооплачувану роботу, відповідно, вона могла тільки мріяти — принаймні в ці часи. Ця дівчина дедалі дужче його цікавила. Однак, після того як він сьогодні так огидно на неї накричав, друзів із них, мабуть, не вийде. Ну й байдуже: головне, щоб вона не шуміла вдень.

Усі ці думки роїлись у його голові, поки він швидко крокував поруч із Майєю. Під їхніми чобітьми тихо рипів сніг, і хоча сніжити перестало ще вчора, на вулиці ще лежав кількасантиметровий шар білого снігу. Тепер він зостався тільки на узбіччях тротуарів — перехожі прочовгали вузеньку колію для ходіння.

Ніч була темна й беззоряна, бо небо досі затягували навислі хмари. Безтурботний пейзаж перед ними освітлювало лише жовте сяйво ліхтарів, і хоча тут ночами було майже безпечно, люди не тинялися вулицями. Ті ж, хто наважувався вийти з будівель, або бігли з очима, сповненими страху, або належали до касти Воїнів, як Нік і Майя.

Нік уважно обмацував поглядом стіни будинків. Тут стояли старі, стильні відреставровані споруди, що нагадували архітектуру золотої доби Середньовіччя, коли люди полюбляли зводити будівлі без почуття міри та зі щедрим оздобленням. Жоден із цих будинків не мав менше чотирьох поверхів, оскільки потреба у просторі невпинно зростала. Нікові подобалося тут жити та працювати. Коли він ішов тихими темними вулицями, в нього часто виникало таке відчуття, ніби він перебуває в іншому часі, коли сьогоднішньої пітьми ще не існувало. Із думок його вирвало запитання Майї:

— До тебе вже доходили чутки, що Нореана в розшуку?

Партнерка швидко бігла поруч із ним, пильно придивляючись до слідів на землі.

— Ну, я не можу собі уявити, як це: щоб легендарне Джерело досі сиділо в місті. На її місці, я б хутенько накивав п’ятами, — зауважив Нік і скривився. — Оце так марнотратство.

— Ти проти того, щоб її розшукували?

— Ні, не проти. Вони з Семюелом зрадили нас. Хоча, якщо взяти до уваги, яким сильним Джерелом є Нореана, відмову нашої сторони від неї можна назвати лише марнотратством. Боже мій, вона ж Розгалужена! Таких на світі зовсім небагато, — тихо, але роздратовано промовив Нік.

— До того ж вона — довершена Розгалужена, — докинула Майя, зітхнувши з жалем.

За кілька поколінь серед Джерел проявилася певна особливість їхнього дару. Зазвичай Джерело могло давати собі раду лише з однією категорією: цілительством, захистом, перетворенням чи боєм. Зате Розгалужені могли застосовувати кілька навичок, і Нореана була в цьому найкращою. Вона могла користуватися всіма дисциплінами й до того ж була неймовірно сильна. Нік зі своїми посередніми магічними силами жодного разу не бачив її особисто й тим паче не мав права встановлювати з нею зв’язок.

— Так чи інакше, мені в це не віриться, — похмуро заявила Майя.

— У що?

— У те, що Семюел і Нореана нас зрадили. Коли я одного разу їх зустріла, вони здалися мені товариськими та приземленими.

— Ти їх зустрічала? — ошелешено перепитав Нік. Вони обоє були легендами, яких не можна так просто взяти й зустріти на вулиці.

Майя упевнено всміхнулась йому.

— Так, але відтоді вже минуло кілька років. Тоді вони ще не були такі відомі.

— І ти бачила їхні обличчя?

Майя хитнула головою.

— Ні, не бачила. Тоді вони вже покривалися.

Це було цілком зрозуміло. Якби їхні вороги чи навіть союзники дізнались, який вигляд має ця феноменальна пара, ці двоє уже не змогли б вести нормальне життя. Тому Семюел і Нореана, як і багато інших сильних Воїнів і Джерел, що належали до еліти, носили довгі плащі з каптурами.

— Тоді вони видавалися милими й веселими, і навіть тепер, коли після інциденту вже минуло кілька місяців, мені здається малоймовірним, що вони пішли на зраду, — невдоволено пробурчала Майя.

На це Нік лише стенув плечима.

— Та все ж скидається на те, що вони вчинили саме так. Вони завели Темних до коридорів Академії та зруйнували майже все її західне крило. Якби їх не затримали вартові, вони спокійно б дісталися до самого Володаря.

— Але наші люди схопили Семюела, натомість Нореана змогла вислизнути, — договорила Майя. — Імовірно, це й на краще. Мені геть не хочеться знати, що зробив би з нею Володар. Навряд чи він зміг би її стратити, як Семюела. Однак прив’язувати її до нової людини теж не було би правильним рішенням. Ця нещасна точно згнила б у тюрмі.

— Якщо послухати тебе, можна вирішити, що ти підтримуєш наших противників, — кинув Нік, криво посміхнувшись, бо знав: Майя цілковито віддана їхньому Володареві. Вона лише радо розповідала йому те, що крутилося в її голові. Чоловік обачно зупинився й сів навпочіпки, щоб краще роздивитися слід на снігу.

Майя тим часом пирхнула та ображено схрестила руки на грудях. Через товсту, утеплену куртку й худі ноги вона мала трохи дивний вигляд. Неначе камінь навчився ходити, але підібрав для цього не такі ходулі, як слід.

— Ніку, я не мала на увазі нічого такого, і ти це знаєш. Але мені просто не вкладається в голові, що вони обоє — зрадники. Вони були моїми кумирами. Такі молоді й такі неперевершені.

Нікові залишалося тільки визнати, що напарниця має рацію.

Семюел був першокласним Воїном, а також надзвичайно сильним магом. Разом він і його ще чудовіше Джерело зробили для свого народу те, за що люди мали довіку їм дякувати. Але, можливо, саме це й закрутило їм голови.

Нік сумно похитав головою.

— Дискутувати про це безглуздо. Семюел мертвий, а Нореана зникла. Що підштовхнуло їх до цього учинку, не має значення. Ми, ймовірно, не дізнаємося про це ніколи, — він показав на слід, який помітно відрізнявся від інших. — До того ж у нас небажані гості.

Майя нахилилася до Ніка, щоб і собі поглянути на відбитки. Хоча надворі було вкрай холодно, дивна погода мала для них обох одну велику перевагу: у снігу можна було дуже добре розрізняти сліди ніг Тіней. Їхні відбитки нагадували лапи великих птахів, які ходять перевальцем.

Майя мовчки показала вперед, і Нік схвально кивнув головою. Вони беззвучно побігли, на ходу оголюючи мечі.

Вогнепальна зброя, що нею часто користувалися люди, перш ніж було відчинено портал, траплялася тепер зрідка. Щоб поцілити з неї в Тінь, треба було бути дуже вправним Воїном і магом. Нік практикував саме цю дисципліну, та на роботі волів покладатися на майстерно оздоблений клинок, який носив при собі.

— Уперед і праворуч, — прошепотіла Майя й показала на вузький провулок між двома будинками. Саме в таких місцях Тіні полюбляли чигати на жертв. Тільки ця їжа їм не припаде до смаку, Нік про це подбає. Перед провулком обоє спинилися та притулилися до стіни будинку.

— Готовий? — беззвучно, самими губами запитала Майя. Нік ствердно кивнув, і Майя швидко подмухала собі в долоню, стиснула пальці, а тоді вдала, ніби збирається кинути щось у провулок. Нік заплющив очі, а за мить спалахнуло таке яскраве світло, що він мало не осліп, навіть попри зімкнуті повіки. Розлігся пронизливий крик, і Нік кинувся у провулок.

На стінах ще залишався слід світлових чарів, який відкидав достатньо світла, щоб Нік чітко розгледів Тінь. Маленькі розжарені вогники замерехтіли перед його очима — світло завдавало істоті страшного болю, і крізь ефемерну пітьму її єства, що неначе постійно змінювало форму, Нік нечітко розгледів кінець провулка. Це було доброю прикметою, адже означало, що Тінь ослаблена.

Нік підняв зброю й розбудив свою магію, щоб зарядити нею клинок. Без цього прийому метал просто пройшов би крізь істоту, не завдавши їй шкоди. Але тепер він глибоко врізався в пітьму, що коливалась, і майже розрубав димчасте тіло навпіл. Із невидимої горлянки знову вирвався крик, і Майя хутко сплела щит. На таке були здатні не лише Джерела, та Воїни витрачали на це забагато сил. Крик усе наростав і наростав, а Тінь, б’ючись в агонії, дедалі дужче надималася і, врешті-решт, вибухнула прекрасним снопом іскор.

Якусь мить Нік споглядав, як ці блискучі уламки опускаються на підлогу й там поволі гаснуть. Він завжди питав себе, як ці істоти, помираючи, можуть ставати такими красивими.

— Усе гаразд, Ніку? — стурбовано запитала Майя, коли він не поворухнувся.

— Так, усе зроблено якнайкраще. Ходімо далі, — заспокоїв її Нік і повернувся до виходу з провулка.

Розділ 3

Ліз

Коли Ліз уранці в понеділок розповіла Беа про свою випадкову зустріч із непривітним сусідом, та лунко розсміялась.

— А мені геть не смішно, — похмуро буркнула Ліз.

Але Беа тільки відмахнулась і витерла сльозу в куточку ока.

— Та ну тебе, сприймай це з почуттям гумору. Це ж треба, щоб до людини взяв і прийшов симпатичний сусід у спідньому лише тому, що його розбудили?

Тут подруга не помилялася. Ліз усе ж таки не могла стверджувати, що вигляд того чоловіка був неприємний її оку. Але потім вона знову згадала про його непривітність.

— Однак мені до нього байдуже, — пробурчала дівчина, і Беа отетеріло глипнула на неї.

— Він тебе вразив! — відверто заявила вона.

— З чого ти це взяла? — похмуро запитала Ліз.

— Я знаю тебе все твоє життя. У тебе це завжди відображається в очах.

Можливість того, що сусід справив на подружку враження, не здавалася Беа безумовним приводом для радощів, і Ліз це здивувало. Тому дівчина запитала:

— Чому ти так дивишся?

— Я цього не очікувала, — зізналася Беа й невдоволено стенула плечима.

— І що? Невже не можна, щоб чоловік справляв на мене враження?

— Не в тім річ. Але облишмо цю тему. Ти не хвилюєшся через нову роботу?

Вони саме йшли великою парковкою фірми, на якій Ліз відсьогодні мала працювати у відділі закупівель. Беа працювала в цій афілійованій компанії відомої виробничої фірми помічницею керівництва, тож скористалася своїми зв’язками, щоб Ліз посіла вакантне місце в команді департаменту постачання.

Це була не зовсім робота мрії Ліз, бо дівчина, взагалі-то, воліла працювати у відділі пошуку клієнтів, але скаржитися в неї не було бажання. Тут вона отримуватиме більше грошей, аніж на старій роботі, менше працюватиме й навіть зможе на свою зарплатню винайняти квартиру в цьому розкішному місті, хоч і не є аж такою важливою персоною.

— Я доволі сильно нервуюся, — зізналася Ліз і ковзнула поглядом по видовжених сучасних будівлях, які стояли на північній околиці міста. Типова промислова забудова, стримана на вигляд, біла та хромована. Ліз сподівалася, що всередині будівля матиме затишніший вигляд.

— Тобі тут сподобається. Люди милі, особливо начальство. Графік людяний, і платня відповідна. А чого ще можна бажати? — запитала Беа та змовницьки нахилилася до Ліз. — Тільки трішки стережися Віллсона. Він — твій безпосередній керівник і маленький бабій. Узагалі-то, мені неприємно це казати, але ти однозначно досить гарненька, щоб стати його потенційною жертвою.

Ліз мимохіть усміхнулася подрузі.

— Це був такий комплімент чи що?

— Може, й так, невеличкий. Але йди вже. Я не хочу, щоб ти запізнилась у свій перший робочий день.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.