Дим

МартаПалаццезі

Життя юного Клея могло йти незмінною течією: він міг продовжувати працювати золотарем, охороняти свою територію від інших таких самих банд та отримувати мудрі поради від прийомного батька Старого Сала. Але одного дня, коли кордон міста перетинає парад цирку, все змінюється. Серед небачених див і атракціонів цирку «Сміт і Спарроу» є північний дикун, останній вовк Великої Британії. Маючи нагоду потрапити на територію цирку, Клей хоче перевірити, чи правдиві афіші. Але стаючи свідком жорстокого відношення до тварини дресувальниками, Клей приймає єдине правильне рішення: врятувати тварину та повернути на рідну землю. Чи вдасться хлопцю потоваришувати з твариною та виконати свій задум?

Марта Палаццезі

Дим

©  2019 Editrice Il Castoro. All rights reserved. Original edition published in arrangement with Grandi & Associati, Milano Cover illustration by Luigi Aimé

© Скосаренко О. Ю., переклад, 2020

© ТОВ Видавництво «Ранок», 2020

ISBN 978-617-09-7013-8 (epub)

Усі права збережено.

Жодна частина цього видання не може бути відтворена

в будь-якій формі без письмового дозволу

власників авторських прав.

УДК 82-93 П14

Видання опубліковане за домовленістю з EDITRICE IL CASTORO SRL, Viale Andrea Doria 7 20124 Milano (Italia). www.editriceilcastoro.it

Уперше опубліковано 2019 року під оригінальною назвою Nebbia by Marta Palazzesi.

Усі права застережено.

Палаццезі Марта

П14 Дим / Марта Палаццезі; пер. з італ. О. Ю. Скосаренко. — Харків: Вид-во «Ранок», 2020. — 160 с.

ISBN 978-617-09-6746-6

Життя юного Клея могло йти незмінною течією: він міг продовжувати працювати золотарем, охороняти свою територію від інших таких самих банд та отримувати мудрі поради від прийомного батька Старого Сала. Але одного дня, коли кордон міста перетинає парад цирку, все змінюється. Серед небачених див і атракціонів цирку «Сміт і Спарроу» є північний дикун, останній вовк Великої Британії. Маючи нагоду потрапити на територію цирку, Клей хоче перевірити, чи правдиві афіші. Але стаючи свідком жорстокого відношення до тварини дресувальниками, Клей приймає єдине правильне рішення: врятувати тварину та повернути на рідну землю. Чи вдасться хлопцю потоваришувати з твариною та виконати свій задум?

УДК 82-93

ISBN 978-617-09-6746-6

Questo libro è stato tradotto grazie a un contributo alla traduzione assegnato dal Ministero degli Affari Esteri e della Cooperazione Internazionale Italiano.

Видання твору українською мовою здійснено за фінансової підтримки Міністерства закордонних справ та міжнародного співробітництва Італії.

Присвячено С. і Т.,

нерозлучним чотирилапим друзям

Розділ перший

Лондон, 1880 рік

Тринадцятирічний хлопець має обмежену кількість способів вижити у лондонських нетрях кінця дев’ятнадцятого сторіччя.

Одним із них, безумовно, є крадіжка. Однак обкрадати багатих надзвичайно ризиковано. Вони мешкають у районах Белгравія або Кенсінгтон, з їхніми пишними зеленими проспектами, свіжовимитими тротуарами, якими прогулюються няньки в робочому вбранні, штовхаючи поперед себе дорогі дитячі візочки, і там, за такими, як ми, пильно спостерігають поліціянти, чекаючи на будь-яку нагоду, аби заарештувати нас. З іншого боку, обкрадати бідних ще небезпечніше: не надто приємно, коли за тобою женеться дубильник, укритий кров’ю, або коваль, озброєний молотом.

Я знаю, про що кажу, повірте.

Другий спосіб, який дає змогу вижити в лондонських нетрях кінця дев’ятнадцятого сторіччя, полягає у перебуванні під замкóм у Поважних Дам Найсвятішого Милосердя в Робітному домі[1]. Проте не обманюйтесь назвою: ці жінки небагато мають від «найсвятіших» і «милосердних».

Лише на мить уявіть, що стоїте на одному з мостів Темзи. Сонце обпікає вам шкіру, плескіт води ніжно заколисує, нюх лоскочуть різноманітні запахи, що линуть із суден, які пливуть річкою: індійські спеції, фермерські фрукти й овочі, квіти хмелю для пивоварень, білий хліб, випечений до столу якогось заможного лорда… І серед усього цього ви насолоджуєтеся власною свободою, стоячи посеред найбільшого і наймогутнішого міста світу. І раптом вас оточує групка жінок в усьому чорному, вони заступають вам шлях і тягнуть усередину гігантського цегляного монстра, де вас роздягнуть, начистять щіткою, неначе коня, силоміць натягнуть безбарвну робу і змусять важко працювати десять годин на день в обмін на три мізерні тарілки харчів.

Саме час згадати дубильника, вкритого кров’ю, бо саме настільки важким я уявляю його життя.

І, нарешті, третій спосіб вижити в лондонських нетрях кінця дев’ятнадцятого сторіччя — це займатися найблагороднішим мистецтвом за власною філософією.

І це — мій спосіб.

— Слухай-но, Накі, чом би тобі не розповісти нам про Великий сморід 58-го?

Це був дуже гарячий ранок наприкінці червня. Ми з друзями від самого світанку працювали на берегах мулистої Темзи і зібрали на той час чималу здобич: декілька мідяних гвіздків, дерев’яну люльку та шкіряний чобіт.

Усе це ми мали намір продати, щоб отримати дещицю пенні, яких би вистачило для купівлі їжі на пару днів.

Я позіхаючи випростався, роззирнувся довкола і потягнувся. Сіруваті води Темзи виблискували під блискучим сонячним промінням, а білосніжний купол Собору Святого Петра на іншому березі на тлі синього неба видавався величезним цукровим пагорбом.

— То як? — наполіг я.

Накі глипнув на мене, змовницьки посміхаючись, і продовжив длубатися в землі. Він неабияк любив історію про Великий сморід 1858-го року, і, попри те, що ми всі знали її напам’ять, Накі щоразу вдавалось додати якусь жахливу деталь або описати новий дотепний випадок.

Проте його захват розділяли не всі.

— О, Клею, ні. Тільки не це, — пробурмотів Тод, який стояв навколішки біля мене, зануривши руки в багнюку аж до ліктів.

— Даруй, що ти хочеш цим сказати? — запитав Накі різким тоном.

— Що я втомився слухати твої балачки про трупи, гній і нутрощі тварин, — озвався Тод. — Ми вже усвідомили, що 1858 року Темза смерділа падаллю. Всі знають цю чудову історію.

— Влітку 1858-го Темза тхнула не просто «падаллю», — ображено заперечив Накі, так ніби він був зобов’язаний зберегти живий спогад про Великий сморід.

Я ніколи не розумів, чому він виявляв аж таку увагу до цього питання. Коли я познайомився з Накі, хлопець уже був одержимий ним.

Накі прочистив горло і підняв кулак угору, готовий розпочати одну зі своїх детальних розповідей.

— Дощу не було декілька тижнів, рівень води в річці опустився неабияк. Навіть коли королева Вікторія і принц Альберт вирушили на прогулянку човном, вони мусили повернутися до палацу, нажахані тим блювотним смородом. Води Темзи фактично перетворились на огидну гнилу калабаню з кишками, екскрементами та трупами, вкритими личинками…

— Хіба не мухами? — пустив я шпильку. — Вчора ти говорив, що трупи були вкриті мухами.

— Ну, це одне й те ж. Хіба ні? — відбився Накі, потерши кінчик носа краєм сорочки. — Спочатку личинки, а потім вони перетворюються на мух.

— О Господи, Накі, чесне слово, це твоя ідея-фікс, — презирливо вигукнув Тод. — А ти, — звернувся він до мене, — припини його підбурювати, бо рано чи пізно я змушу його замовкнути назав…

БУМ!

Грязьова кулька зі свистом розітнула повітря, мало не зачепила Тодову голову і впала йому на плече.

Спалахнувши, Тод зірвався на ноги і кинувся до Накі, який щосили намагався залишатися серйозним.

— Зараз я тобі дам…

— Тоде.

— Що таке? Клею, ти не можеш щоразу захищати його лише тому, що він найменший!

Я похитав головою і вказав на темні силуети, що наближалися до нас, наче навала безшумних тарганів.

Тод простежив за моїм поглядом і облишив намір помститися Накі.

— Чорти б їх ухопили. Вони все ще не зрозуміли, що ця територія — наша?

— Мабуть, ні, — стомлено зітхнув я.

У мене не було бажання битися того ранку. Працювати золотарем[2] у вигрібних ямах — «жайворонком багнюки»[3] — було вже украй утомливим заняттям. А захищатися від інших зграй безпритульних доводилося постійно.

Мене, Накі й Тода всі знали як банду Грізних з-під Блекфрайерс[4], і варто відзначити, що ми доклали чимало зусиль, щоб завоювати цю берегову ділянку Темзи.

Однак тепер, коли він став нашим, ми не мали жодного наміру ділити його з іншими золотарями. Всі знали, що найкращі місця містилися поблизу мостів: з карет тут нерідко кидали декілька пенні або жбурляли недоїдки.

Так склалося, що саме ми утрьох завоювали цю територію. Сталося це вже кілька років тому: ми та інша банда золотарів зчепилися за пів крони, яку один заможний лорд спеціально метнув нам і, потягуючи люльку із радісним виразом на обличчі, зупинився, аби поспостерігати з мосту за сценою бійки.

— Вперед, хлопці! — кричав він. — Покажіть мені гарну виставу!

І ми показали йому виставу. Я, Тод і Накі кинулися в бійку, наче розлючені тер’єри і, зрештою, змусили тікати тих золотарів, хоча вони були старшими, а їхня зграя — численнішою за нашу.

— Я занадто старий для цих речей, — буркнув я, хитаючи головою, тимчасом як Накі й Тод стали позаду мене, готові до бійки.

Я вирішив, що говоритиме з ними Тод. Він був найбільший з-поміж нас трьох і його чорне скуйовджене волосся, темні очі, густі брови та обличчя зі шрамами неабияк лякали супротивників. Провокувати Тода завжди було кепською ідеєю: думати, перш ніж діяти або зберігати спокій — то було не про нього.

Натомість Накі, білявий, блідий, із миршавим і хворобливим виразом обличчя, компенсував нестачу фізичної сили хитрістю. Саме він вів перемовини із покупцями речей, які ми діставали з річкової багнюки, завжди домагаючись найкращої ціни.

А що ж я? Я мав посередню статуру (хоча слабаком мене назвати було складно), карі очі та каштанове волосся. Моє обличчя було досить непримітним, а спокійний вигляд змушував суперників недооцінювати мене, що часто ставало моєю перевагою.

Прибульців-золотарів було шестеро. Проте, побачивши їх зблизька, я засумнівався, що вони прийшли битися. Вони були молодшими за нас і мали розгублений вигляд тих, хто ще не знайшов свого місця під сонцем.

На мить ці хлопчаки нагадали мені мене п’ятирічного, коли, залишившись сиротою, я зостався без даху над головою і без дорослих, до яких міг би звернутися по допомогу. Я декілька днів блукав берегами річки, харчуючись недоїдками, що знаходив біля пабів та трактирів, із жахом усвідомлюючи, що довго я так не протримаюсь. Аж тут ніби нізвідки з’явився Старий Сал. Він носив білу довгу бороду і мав тростину з гачком. Старий узяв мене під свою опіку і навчив усього з життя золотаря.

Банда Грізних з-під Блекфрайерс мала свою територію і славу, які треба було відстоювати. Тож, попри те, що новоприбулі діти викликали жалість (принаймні у мене, бо Тоду поняття «співчуття» не було знайоме, а Накі міг думати лише про гроші та Великий сморід 58-го), ми не могли виказати надмірну м’якість.

— Це наша територія, — випалив Тод без зайвого вступу. — Забирайтеся звідси.

Їхній ватажок, кволий хлопчина із рудим волоссям, підняв руки на знак примирення.

— Ми не шукаємо неприємностей. Просто хочемо пройти.

— Куди ви прямуєте? — запитав я.

— До Воксхольського мосту, — відповів він.

— Кепська ідея. Та територія вже зайнята, — я глипнув на Тода, шукаючи підтримки. — Там осіла банда Шолудивих, очолювана Білявкою, еге ж?

Тод кивнув і торкнувся рубця під правим вухом, невелике нагадування, яке Білявка лишила по собі після незначного непорозуміння пару років тому. Правду кажучи, те, що ми залишились тоді живі, було справжнім дивом. Але то інша історія.

— З тими людьми не жартують, — попередив я. — На вашому місці я б ішов собі деінде.

Компанія обмінялась стурбованими поглядами.

— А чи не знайдеться у вас чогось попоїсти? — запитав рудий із надією в очах.

— Звісно, знайдеться, а на додачу ми пригостимо тебе ще й доброю чашечкою чаю, — єхидно усміхнувся Накі.

— А от чого в нас немає, то це часу, — вискалився Тод. — Геть звідси, шмаркачу.

— Я можу заплатити, — швидко кинув хлопчина. — Ну, майже, — додав він, упіймавши на собі скептичний Наків погляд, а потім засунув до кишені куртки руку, відшукуючи там щось. — Ось, — сказав він і дістав назовні дерев’яну коробочку. — Я знайшов це сьогодні зранку на острові Собак.

Він простягнув коробочку мені. Я, швидко зиркнувши на Тода і Накі, узяв її.

Це була скринька завбільшки з долоню. Проте під шаром засохлого бруду можна було розгледіти гідне уваги оздоблення.

Я потер її об штани, щоб очистити, а потім відкрив, зсунувши дерев’яну кришку по пазах. Усередині, в чудовому стані, лежали намальовані вручну карти таро. Накі підійшов ближче, аби й собі краще розгледіти.

— Оце так! — прокоментував він. — Непогана річ. Подивися на кольори.

Я закрив коробочку і кинув рудому, а він схопив її на льоту.

— Продай їх. Виручиш достатньо на шматок хліба із сиром.

Рудий похитав головою.

— Я не знаю кому.

— Хлопче, ця робота не для лінюхів, — узявся повчати Тод. Він уважав, що ця розмова вже занадто затягнулась. — Маєш крутитися, якщо хочеш вижити. А тепер ідіть геть, бо я надаю вам стусанів.

Із сумним обличчям рудий і його банда рушили далі, похнюплено проходячи повз нас.

— Шаленство якесь, — прокоментував Тод, засукав рукава і далі взявся порпатися у багнюці.

— Еге ж, — підтримав його Накі.

— Ніби нам своїх проблем бракує… Чи не так, Клею? Клею?

— Мг, — пробурмотів я неуважно, проводжаючи поглядом групу золотарів, що віддалялась.

— О, ти знов за своє, — засмучено кинув Тод. — Ти це зробиш, чи не так?

Я відповів на його питання усмішкою. А потім крикнув рудому: 

— Гей ти! Стій!

— Боже мій, Клею, — зітхнув Тод. — У тебе занадто добре серце.

— Лише тому, що ці карти чимало коштують, а цей телепень не усвідомлює цього, — пояснив я.

У Тода вирвалось з пів дюжини найстрашніших прокльонів, а Накі тим часом намагався не розсміятися.

— Клей має рацію, — сказав він. — Ці таро даремно потрапили цьому телепню до рук.

— Ну так, звісно, ти також маєш, — пробурмотів Тод. — Іноді.

Я залишив Накі й Тода посеред їхньої чергової сварки і підійшов до групи золотарів.

— Тримай, — я дістав з кишені куртки згорток і дав його рудому хлопцеві. — Пиріжок. Свіжий.

Це було правдою. Мені дав харч Старий Сал сьогодні вранці, коли я зайшов привітатися до його хатинки. Він же тим часом дістав харч за дивних обставин, про які я, як завжди, не хотів знати: пиріжок старому дала одна зі служниць Кенсінгтону — його остання любовна перемога.

— Але май на увазі, ці таро вартують значно більше, — уточнив я.

Рудий не мав ділового чуття. Хлопця не потрібно було вмовляти, він кинув мені дерев’яну коробочку і схопив випічку.

На його обличчі був промовистий вираз голодної людини. Після цього хлопчина, міцно притискаючи згорток до грудей, чимдуж побіг у супроводі своїх товаришів по нещастю.

— Заскочу саме до таверни «Делла Реджіна». Можливо в пані Лорни знайдуться охочі клієнти, — повідомив я Тоду і Накі, потрусивши коробочкою.

— Ложка! — вигукнув Накі, дістаючи столовий прибор із нечистот. Він потер її краєм сорочки і вправно вкусив. — Сплав олова і свинцю, — зробив він експертний висновок. — Гірше за срібло, але краще за дерево. Він поклав ложку до кишені й зиркнув на мене. — Гарна ідея, Клею. Пані Лорна знає, кому їх продати.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.