Шутко О. Є.
Кривава Кафа. Перерваний шлях Шехзаде : історичний роман : Кн. 1 / О. Є. Шутко. — Тернопіль : Видавництво Богдан, 2024. — 216 с.

ISBN 978-966-10-8843-5

© Шутко О.Є., 2023
© Видавництво Богдан, виключна ліцензія на видання, оригінал-макет, 2024

Події у романі відбуваються наприкінці ХV століття в османській Кафі (нині – це Феодосія), що в Криму. Султан Баязид ІІ надіслав туди намісником свого молодшого сина – шехзаде Мехмеда задля налагодження дипломатичних відносин із московитами. Цією ситуацією скористався кримський хан Менглі Гірей. Намагаючись отримати незалежність від османського султана, він наблизив до себе шехзаде Мехмеда, зробивши його зятем. Невдовзі той почав суперечити батькові й накликав на себе біду... Наступним намісником Кафи у пʼятнадцять років став майбутній султан Сулейман Пишний.
Про його батьків – шехзаде Селіма (Селіма І Явуза) і Хафсу також оповідається у романі.

Охороняється законом про авторське право. Жодна частина цього видання не може бути відтворена в будь-якому вигляді без дозволу видавництва.

Видавництво Богдан, просп. С. Бандери, 34а,
м. Тернопіль, Україна, 46002.
Видавництво Богдан, a/c 529, м. Тернопіль, Україна, 46008.
У випадку побажань та претензій звертатися:
т/ф (0352) 520 607 office@bohdan-books.com
Інтернет-магазин «Видавництво Богдан»:
www.bohdan-books.com mail@bohdan-books.com
т. (0352) 519 797, (067) 350 1870, (066) 727 1762
Гуртові продажі: т/ф (0352) 430 046, (050) 338 4520
м. Київ, просп. Л. Каденюка, 27: т/ф (044) 296 8956,
nk-bogdan@ukr.net

Мережа книгарень «Дім книги»: dk-books.com т. (067) 350 1467; (099) 434 9947

Присвячую із вдячністю
військовим ППО Києва

Розділ І.
Санджак Мехмеда – Кафа

1.

У трюмі великого корабля, що борознив бурхливі води Чорного моря, було темно і тихо. Лише іноді поскрипували, погойдуючись, скляні світильники з вигорілими усередині свічками. Коли ж крізь віконце заблищали перші промені вранішнього сонця, освітивши рясні візерунки на червоних перських паласах, у золотій клітці зацвірінькала жовтенька канарка.

– Із добрим ранком, шехзаде, – турботливо промимрив пухкий рожевощокий євнух.

Аж раптом над кораблем пролунав пронизливий крик юнги: «Зе-е-е-мля!».

Усе враз забурлило, загупотіло на палубі. За мить до трюму зазирнув захеканий капудан-паша1 й урочисто мовив:

– Ваша високосте! Ми наближаємося до Криму.

– Слава Аллаху! Невже сьогодні закінчаться мої муки? – почув буркітливе.

Вдивляючись у бліде обличчя змученого морською хворобою юнака, капудан сказав співчутливо:

– Так, мій шехзаде. За кілька годин ви уже зійдете на берег.

– То моя найзаповітніша мрія!

Проказавши це, знесилений шехзаде Мехмед підвівся з м’якого дивана, на якому його безперервно нудило протягом останніх трьох днів подорожі. Намагався розім’яти м’язи, що затерпли від тривалого лежання. Але ледь не втратив рівновагу через власну слабкість та похитування корабля. Завмерши, промимрив крізь стиснуті від напруги зуби:

– Стривай, пашо! Допоможи піднятися на палубу.

Міцний і статний капудан простягнув м’язисту руку. Спершись на неї, ослаблий шехзаде неспішно ступав дерев’яними сходинками. Коли ж вийшов на палубу, то відчув, як теплий морський вітерець залоскотав біле, наче сніг, обличчя. Тож залюбки набрав у груди повітря і глибоко видихнув.

Над головою ширяли білопузі чайки. Їхні крики зливались із тріпотінням розіпнутих вітрил, що полегшували долю рабів-веслувальників, які сиділи на лавках обабіч містка.

Роззирнувшись, шехзаде побачив за бортом чотири військові чектірі2, які зі самого Стамбула супроводжували його галеру. На горизонті замаячив просторий берег. На ньому виднілися високі вежі неприступної фортеці.

«Це Кафа», – зрозумів шехзаде, радіючи.

Уявляв, як нарешті ступить на землю, що стане його першим місцем правління. Але такі мрії перервав наполегливий голос євнуха Алі-аги.

– Ваша високосте, на вас чекає матінка Феррухшад. Просить перед прибуттям до Кафи розділити з нею трапезу.

– Зараз іду, – кинув недбало й неохоче повернувся до затхлого трюму.

Там застав убрану в шовкові шати неньку, яка сиділа на великих оксамитових подушках коло низького круглого столика з наїдками – козячим сиром, оливками й соленими бьореками3.

Османський корабель. Конрад Грюненберг. 1487 р.

– Як ти, синку? – схвильовано запитала, бо бачила, як той страждав у морі.

– Здається, краще.

– Рада за тебе, мій леве, – усміхнулася синові мати.

Жестом руки запросила його присісти поряд.

– Тобі вкрай необхідно поїсти, – наполягла.

Мехмед пристав на її пропозицію.

– Знову сир і бьореки… – невдоволено пробурмотів. – Сподіваюся, хоч у Кафі краще годуватимуть.

– Авжеж, любий, – видала упевнено мати. – Я й сама не відмовилася б від гарячої чорби і тарілки баранячого плову.

– Після прибуття відразу ж накажу кафинським кухарям зготувати вам найкращі страви! – заторохтів улесливо євнух, який вертівся навколо матері зі сином.

Раптом усі почули відлуння канонади з гарматних вибухів. Із переляку Алі-ага аж підскочив.

– Що це коїться? Невже пірати? – заголосила наполохана Феррухшад.

На щастя, до трюму вчасно нагодився капудан-паша, який поквапився заспокоїти вінценосних пасажирів судна.

– Не бійтеся. Це так застава Кафинської фортеці салютує на честь прибуття шехзаде.

– Дай Аллах їм здоров’я! – полегшено проказала Феррухшад, нашвидкуруч затуляючи шовковим яшмаком4 обличчя.

А євнух одразу ж почав заклопотано метушитися навколо скринь із одягом, обираючи урочисті шати для шехзаде Мехмеда, якого батько – султан Баязид ІІ відрядив намісником до санжаку5 Кафа.

– Нам уже пора готуватися, – заявив він, простягаючи ошатні каптани. – Який одягнете сьогодні, ваша високосте? Може, зелений? – запропонував.

Шехзаде Мехмед ствердно кивнув йому, а потім мовив:

– Припни до мого тюрбана найдорожчий золотий соргуч6. Нехай місцеві знають: до них прибув не просто гість, а правитель!

– Як накажете, шехзаде, – покірно схилив голову євнух.

За мить знову пролунали потужні вибухи, що вже не налякали, а порадували вінценосних пасажирів.

2.

Корабель причалив до просторої пристані, над якою височіла камінна фортеця Кафи із протяжними зубчастими стінами та високими вежами. З великої портової брами вийшли османські сановники. Вбрані в урочисті каптани й білі тюрбани, вони чекали на зустріч із сином Баязида ІІ.

Найстаршим із них був щуплий, невисокого зросту Месіх-паша, який кілька років поспіль очолював Кафу. Після того, як Мехмед ІІ завоював Крим, цей півострів став частиною Румелії7. Тоді до новоствореного санджаку Кафа увійшли колоніальні володіння Генуї та Венеції, а також князівство Теодоро: південне узбережжя (округи Кафи, Судак), узбережжя та гори на південному заході (Мангуп з містами Балаклава й Інкерман), округи Керчі й Тамані, а також фортеця Азак із прилеглими територіями.

Звістка про призначення молодшого султанського сина намісником санджаку Кафа неабияк здивувала Месіха-пашу. Адже султани зазвичай не відряджали своїх шехзаде набиратися досвіду управління державою до її румелійської частини. Приводом для цього стала повчальна історія з минулого, коли син Мурада І8, Савджи, будучи в Румелії, підняв проти батька криваве повстання. Відтоді шехзаде ставали намісниками лише анатолійських санджаків, віддалених од Стамбула.

«Чого ж би це наш повелитель уперше порушив цю традицію?» – дивувався подумки Месіх-паша.

Адже знав, що старші сини правлячого султана Баязида ІІ – Абдуллах, Алемишах та Шехіншах керували в Анатолії.

«Що раптом змінилося? Невже я потрапив у немилість нашого володаря?» – почав переживати.

Але з наступного листа Баязида ІІ дізнався, що той покладався на нього у справі прийняття шехзаде Мехмеда в Кафі й надання йому необхідних знань про цей непростий, але важливий для Османської імперії край.

«Значить, повелитель не гнівається на мене, раз довірив таке завдання – опікати його сина», – дійшов висновку Месіх-паша.

Через те почав важливі приготування, щоб якнайкраще зустріти шехзаде Мехмеда.

Помітивши його в золоченому каптані й високому тюрбані з великим соргучем, у супроводі євнуха й вартових, паша скомандував своїм супутникам низько схилитись у поклоні. А сам рушив до краю пристані, аби першим зустріти новоприбулого шехзаде. Коли порівнявся з ним, побачив перед собою геть юного парубка з наляканими очима. Просторі шати не приховали його худорлявість, а рум’яна на обличчі – втому та хвилювання.

Месіх-паша схилив голову й мовив:

– Радий вас вітати, ваша високосте, на кримській землі. Хай Аллах дарує вам щастя!

– Амінь, – почув у відповідь і люб’язно запитав:

– Сподіваюся, ваша подорож не була виснажливою і ви без пригод дісталися Криму?

– Могло бути і краще, – відреагував султанський син, а потім мовив:

– На кораблі – моя матінка з гаремом. Вони дуже втомилися з дороги. Хочу, щоб їх якомога швидше відвели до мого палацу. Він же тут, у фортеці? – запитав шехзаде, роздивляючись неприступні мури.

– Так, ваша високосте. Ми зараз же доставимо туди ваш гарем, – пообіцяв Месіх-паша й подав знак слугам, які піднесли на плечах криті паланкіни.

Тоді ж запропонував:

– Може, ви бажали би попервах попаритися в хамамі, який звів мій попередник у Кафі, Касим-паша?

– Я багато чув про нього, – зіщулившись, невдоволено заявив шехзаде, проте не відмовився від банних процедур.

– Хочу помитися, розім’явши закоцюбле у дорозі тіло. Дякувати Аллаху, ця жахлива подорож уже позаду, – видихнув із полегшенням.

Месіх-паша співчутливо зітхнув, а потім мовив:

– Ласкаво просимо до фортеці Кафи.

Із цими словами провів шехзаде в супроводі вартових крізь залізну портову браму.

На пристані залишився євнух із прислугою. Порахувавши паланкіни, він повернувся на палубу корабля, аби забрати звідти неньку шехзаде із жінками його гарему. Потім скомандував винести з трюму їхні речі й перевезти до палацу.

– Сподіваюся, нове місце стане нам гарною домівкою, – промовив усміхнено Алі-ага.

– Хай буде на благо! – відповіла йому Феррухшад і зайняла місце в найпросторішому паланкіні, який дебелі євнухи занесли до портової брами.

3.

Розімлілий після хамаму шехзаде Мехмед відпочивав у камінній залі палацу, який під час свого панування в Криму звели генуезці. Ось уже кілька століть він височів над скелею з глибоким урвищем в оточенні монолітних стін внутрішньої фортеці. Звідти відкривався неймовірно красивий вид на безкрає море, хвилі якого заспокійливо хлюпотіли, омиваючи підніжжя твердині.

Солодко позіхаючи, шехзаде намагався задрімати. Але його відволікло рожеве марево, що проступало крізь шовкові фіранки вікон. Попри сонливість, він підвівся на ноги. Розпарені після банних процедур ступні занурились у м’які овечі шкури, що лежали на камінній підлозі. Взувши сап’янові капці із задертим носком, шехзаде наблизився до просторого вікна і завмер од побаченого. Над морем за небокрай закочувалося сонце, народжуючи рожево-червоне сяйво. Воно торкалося зубчастих веж фортеці й зазирало у вікна.

Ця неймовірна краса заворожила погляд юнака, який не бачив подібного у величному Стамбулі. Вікна тамтешнього палацу Топкапи виходили на води Золотого Рогу. Звідти було видно берег Галати9, де ще пів століття тому жили генуезці. Вони навіть звели фортечні мури, схожі на ті, за якими тепер перебував шехзаде Мехмед. Але не було там таких простору й величі, які він міг споглядати у Кафі.

Милуючись чарівним краєвидом, шехзаде не помітив, як до нього наблизилась у вечірньому вбранні Феррухшад.

– Як ти, синку? Що там побачив? – запитала.

Від несподіванки він аж здригнувся.

– Не хотіла тебе налякати, – почув од матері, яка, роззирнувшись, додала:

– Бачу, ти тут уже влаштувався…

– Так, а як ви? Чи задоволені покоями? – поцікавився Мехмед, який неохоче відірвав погляд од видовищного заходу сонця.

– Мені з гаремом дісталися бічні покої. Вони гарно обставлені, проте темнуваті. Адже вікна виходять на фортечний мур, куди ледь пробивається сонячне світло.

– Зате у вас не буде спекотно влітку, – турботливо зауважив шехзаде.

– Це правда. А взимку нас грітиме великий камін, адже холоди – вже не за горами.

– Я радий, що вам сподобалися покої… – видав замислено шехзаде.

Феррухшад загадково всміхнулася у відповідь, а потім проказала:

– А чи не сумно тобі тут наодинці у цій камінній залі?

– Ні, а чому питаєте? – здивовано закліпав очима син.

– Бо ти – вже дорослий. І як намісник санджаку маєш відвідувати гарем.

Від почутого шехзаде розчервонівся. Проте Феррухшад сплеснула в долоні, й до зали, в якій євнухи запалювали свічки у золочених підставках, завітала вбрана у білі шовкові шаровари і таку ж сукню струнка чорноброва черкеска.

Підкликавши її до себе, Феррухшад піднесено заявила синові:

– Це мій тобі дарунок. Хочу, щоби в обіймах цієї ніжної красуні ти відчув себе справжнім чоловіком із великого роду османських султанів.

Шехзаде, зашарівшись, не міг видавити зі себе і слова. Тож мати вирішила не соромити його і швидко вийшла із зали. У ній 17-річний Мехмед залишився наодинці із привабливою юнкою, яка наблизилася до нього і почала роздягатися.

– Стривай! – сказав той стривожено.

Дівчина розгублено запитала:

– Щось не так, ваша високосте?

– Ні, – заперечив розгублений шехзаде.

Зам’явшись, він зрозумів, що вже нікуди відступати, тому не прогнав несподівану гостю. Лише запитав несміливо:

– Як тебе звати?

– Фюлане, – примруживши карі очі, відповіла юнка.

Тоді ж підійшла до нерішучого шехзаде і припала до його тремтячих вуст. Той не чинив спротиву. За мить відчув, як змучене тривалою подорожжю тіло наповнилося приємним збудженням. Солодкий аромат троянди, що виходив від пишного чорного волосся дівчини, затьмарював його розум. Тож він повністю піддався потягу до її стрункого й гнучкого тіла.

Над ранок, як і водиться у султанській родині, шехзаде обдарував усміхнену Фюлане за першу у своєму житті ніч кохання золотим браслетом та білячим хутром. А потім ще й проголосив:

– Віднині моя фаворитка Фюлане житиме у власних покоях. Прошу усіх зважати на це.

Феррухшад із радістю підтримала сина. Водночас запросила до себе його коханку. Вручаючи їй шовкові шалі, проказала:

– Ти маєш народити моєму шехзаде нащадка. Відтак станеш головною жінкою не лише в його серці, а й у гаремі.

– Я дуже хочу цього, матінко, – покірно проказала дівчина.

– Хай Аллах тобі допомагає, – побажала Феррухшад, а потім забажала прогулятися замковим садом, де струменів невеличкий мармуровий водограй.

До неї доєднався євнух Алі-ага, який пильно стежив за тим, аби поряд не було зайвих витріщак. Водночас доповідав, що сьогодні готуватимуть на вечерю кримські кухарі. Від назв страв, які той проголошував, у Феррухшад котилася слинка. Про одну з них він розповідав так:

– Знаєте, як кримські татари готують кінське м’ясо? Спершу кладуть його під чепрак, потім сідають на жеребця і гарцюють на ньому доти, доки із м’яса витече кров із соком. Тоді вважають його придатним для вживання.

Почуте вразило Феррухшад. Тож вона замовила найвідоміші кримські страви й зажадала повечеряти відразу ж після молитви.

– Бо вже надто апетитно ти розповідаєш… – розсміялася, оголивши білосніжні зуби.

– Буде так, як забажаєте, – пообіцяв Алі-ага.

Підкликавши євнуха-помічника, переказав йому забаганки Феррухшад. Коли той побіг у палацову кухню, продовжив звеселяти неньку шехзаде розповідями про Кафу та місцевих чиновників. А та на все реагувала радісним гиготінням.

4.

Літній сивобородий мудрець – Хусейн-ефенді чекав у коридорі палацу Топкапи аудієнції в султана. У його голові роїлися тривожні думки щодо причини виклику. Проганяючи їх, уважав, що не міг упасти в немилість Баязиду ІІ, бо вже кілька місяців не навчав його синів. Відтак давно не бував у султанському палаці.

«То чого ж повелитель захотів мене бачити? Невже заради бесіди на філософські теми?» – губився у здогадках Хусейн-ефенді.

Коли ж почув, що султан готовий його прийняти, прошепотів молитву й подріботів до султанських покоїв. Там, у хмарині пахощів, що струменіли із золочених курильниць, побачив зодягненого у зелений шовковий каптан 46-річного Баязида ІІ, бороду якого припорошила перша сивина. Той сидів на м’якому дивані, підібгавши ноги, й замислено перебирав намистини бірюзових разок із золоченою китицею.

Поставши перед султаном, Хусейн схилився, щоби поцілувати полу його одягу. Але почув обнадійливе:

– Радий тебе знову бачити, ефенді.

Це дещо заспокоїло стривоженого Хусейна, який видав вітальне:

– Для мене – велика честь служити вам, повелителю. Нехай Аллах один рік вашого правління помножить на сто!

– Амінь, – усміхнено відказав султан і запропонував гостю присісти поряд на великій м’якій подушці.

«Це віщує довгу та приязну розмову», – зрозумів Хусейн-ефенді й приготувався слухати султана.

– Мій шехзаде Мехмед, якого ти з дитинства навчав у палацовій школі, відбув до санджаку Кафа, – почав той.

А Хусейн одразу залепетав:

– Увесь час молюся за його високість. Хай у нашого шехзаде все складеться якнайкраще.

– Він уже дістався Кафи. Гадаю, ти розумієш, що туди я його не просто так надіслав…

Проказавши це, султан загадково поглянув на співрозмовника.

– Усі ваші рішення – вашим нащадкам на благо, – відповів той упевнено.

– Авжеж-авжеж, ефенді… – неспішно протягнув Баязид ІІ, а потім мовив:

– Мої пращури не наважувалися відряджати синів до санджаків у Румелії. Я уперше порушив це правило: маю на меті налагодити стосунки з варварським племенем московитів. Бо надто гарні у них хутра лисиць та білок…

– Ваша величносте, ви, як завжди, вражаєте прозорливістю, – продовжив лестити Хусейн-ефенді.

Баязид ІІ на знак вдячності кивнув головою у білосніжному тюрбані й додав діловито:

– Беї Кафи тривалий час наживалися на цьому, надсилаючи до нашого священного порога лише залишки розкішного товару, які просто вкрали. Я ж хочу, аби московські купці безперешкодно торгували на території Османської імперії, тому до Криму надіслав молодшого сина. Він має допомогти мені у цьому.

– Упевнений, що шехзаде Мехмед упорається з таким завданням. Адже має для того всі якості та необхідні знання, – почав нахвалювати колишнього підопічного Хусейн-ефенді.

– Саме це я і хотів із тобою обговорити, – почув од султана та покірно схилив голову. – Ти й надалі наставлятимеш мого шехзаде, але вже в Кафі. Маєш допомогти йому уникнути помилок та гідно вести справи. Адже у тих краях заправляє енергійний і войовничий кримський хан Менглі Гірей. Він може погано впливати на мого сина. Тому ти йому потрібний. Що скажеш на це, ефенді?

Хусейн зам’явся на мить, але все ж відповів:

– Дуже вдячний вам, володарю, за довіру. Попри поважний вік, я все ж намагатимуся виправдати ваші сподівання.

Опісля прагнув не видати свого невдоволення тим, що невдовзі доведеться відбути до далекої Кафи. Найбільше лякала перспектива тривалої морської подорожі, під час якої могло трапитися що завгодно…

– Мусиш терміново відбути зі Стамбула до мого шехзаде. Адже невдовзі починаються осінні дощі та вітри, що ускладнить морський шлях до Кафи, – заявив султан так, ніби прочитав думки Хусейна.

– Як накажете, володарю, – підкорився той.

Адже не мав іншого виходу. Відмова султанові щонайменше вартувала б йому позбавлення гарних виплат зі скарбниці. Подумки він нарікав на те, що замість спокійної старості у столиці тепер поневірятиметься в далекій Кафі.

«О, Аллах, навіщо посилаєш мені такі випробування?» – запитував у розпачі на виході з палацу.

Не знайшовши відповіді, засмучено побрів додому.

1 Капітан османського корабля.

2 Військові османські судна на веслах.

3 Пирогами.

4 Шаль, якою мусульманки затуляли перед чужинцями обличчя.

5 Провінція Османської імперії.

6 Прикраса у вигляді брошки, до якої кріпили пір’я павича або чаплі.

7 Румелія охоплювала завойовані османами балканські землі, що завоювали османи, крім Боснії та узбережжя Егейського моря. Зокрема, сучасну Болгарію, Сербію, Герцеговину, Албанію, Македонію, Епір і Фессалію, а також Крим, який приєднали до неї після 1475 року.

8 Роки правління – 1362–1389.

9 Північне передмістя Константинополя (Стамбула), яке заснували генуезькі колоністи в пізньовізантійську епоху, згодом — основний торговельний район цього міста.

Розділ ІІ.
Син Селіма, Сулейман

1.

Юна наложниця Хафса зі самого ранку страждала через перейми. Надвечір була вже геть виснажена і не могла тужитися.

– Терпи, мила. Мусиш народити здорового сина, тому дихай глибше! – приговорювала стара й огрядна повитуха, яка весь цей час нависала над нею.

За вікном у напівтемній спочивальні вирував осінній буревій із проливним дощем. Потужний вітер з Чорного моря бився об стіни трабзонського палацу, шарпаючи зачинені віконниці, й завивав у димарі розпаленого каміна.

Бліда, зі змоклим від холодного поту чолом, Хафса набрала в змучені легені повітря і голосно закричала. Здавалося, що це не налякало набридливу повитуху, а навпаки – підняло їй настрій. Відтак вона бадьоріше почала заохочувати нещасну породіллю не скисати, а тужитись, як це має робити справжня улюблениця шехзаде. Тож Хафса зібралась із залишками сил і, наче востаннє, напружилася.

– Не спиняйся! Вже бачу голівку дитини, – збуджено закричала повитуха.

І це подіяло. Хафса стиснула зуби й, тужачись, ледь не луснула від всепоглинального болю. Велика постать повитухи раптом зникла з-перед її змоклих од сліз очей. А в спочивальні пролунав невиразний плач немовляти.

Від виснаження Хафса безсило впала на багряні подушки й закотила очі.

– Ти чого? Не полишай нас! – нагримала застережливо спітніла, проте щаслива повитуха.

Тримаючи у білосніжних пелюшках новонароджене маля, вона радісно сповістила:

– Вітаю тебе, жінко! Ти щойно народила шехзаде Селіму сина. Хай Аллах дарує йому здоров’я і щасливу долю!

Калфа10 Нілюфер простягнула задоволеній повитусі розшиту золотом торбинку із грошима.

– Це тобі – на знак вдячності, – мовила, а потім доручила євнухові гарему Мехмеду переказати гарну звістку його величності – шехзаде Селіму. Останній був 24-річним молодиком із непростою вдачею. Тієї ночі він сидів у своїх покоях і, попри пізню годину, переглядав документи – звіт про надходження податків із санджаку Трабзон. Побачені цифри його не потішили. Тож він, зморщивши високе чоло під темним жорстким волоссям, невдоволено бубонів:

– Знову мало в нас грошей. Нові надходження не покриють видатки.

– На жаль, так, ваша високосте, – куняючи від утоми, проказав літній наставник Сінан-ефенді.

Подумки жалівся на те, що шехзаде посеред ночі забажав вивчати фінансові документи.

«Наче дня йому було мало», – зітхав, позіхаючи.

– Але чому так, лало11? – запитав шехзаде, якого дратувала байдужість старого і кволого наставника.

– В усьому винна посуха. Тож цього року був неврожай, – почув у відповідь і ще дужче засмутився.

– Відрядив мене наш повелитель – султан Баязид у цю діру. Звідси вивільнив свого первістка – шехзаде Абдуллаха, перевівши до найбагатшого санджаку Сарухан, про який я можу тільки мріяти… – почав нарікати шехзаде.

– Дозвольте нагадати, що невдовзі після того ваш старший брат помер… Хай Аллах упокоїть його душу, – пробелькотів Сінан, намагаючись розрадити засмученого Селіма.

Але той удав, що не почув його і продовжив жалітися:

– Опісля Абдуллаха намісником Сарухана став мій брат Алемшах. Але найбільше шани та поваги наш повелитель-батько виказав своєму улюбленому синові Ахмеду, якому віддав санджак престолонаступників – Амасью. Там ми всі народилися і провели найкращі моменти нашого дитинства, – згадав Селім.

Щоправда, ці спогади не ощасливили його.

– Недобре бути молодшим сином султана, – сумно констатував, звівши докупи густі чорні брови.

Але у досвідченого наставника була втішна заувага.

– Ваша високосте, не забувайте, що ви – не наймолодший син султана. У вас ще є молодші брати – Мехмед і Махмуд...

– Твоя правда, лало. Утім, навіть Мехмеда батько відрядив до Криму, що належить Румелії. Мене ж запхнув у найвіддаленішу від столиці анатолійську провінцію Трабзон. Бо, бачите, тут – неспокійні сусіди – грузини й кизилбаші12 на чолі з перським шахом, за якими я маю спостерігати. Ці нечестивці чинять набіги на мій і без того бідний край. Хай би їх… – буркнув насуплено Селім.

Тоді почув м’які, наче в кішки, кроки євнуха, який підкрадався з-за спини. Не повертаючись до нього, шехзаде видав:

– Що в тебе, Мехмеде?

– Ваша високосте, я до вас – із доброю звісткою!

Почуте змусило Селіма відволіктись од сумних думок та фінансових звітів. Тож євнух, не втрачаючи ні секунди, голосно відрапортував:

– Щойно ваша наложниця Хафса народила сина!

– Яка чудова новина! – вигукнув старий наставник, котрий од почутого забув про нав’язливу сонливість.

– Слава Аллаху! – кинув зраділий шехзаде Селім.

Діставши з-за паска торбинку із золотими, вручив усміхненому євнухові, а потім підвівся з дивана й урочисто мовив:

– Стріляйте в усі гармати! Нехай піддані батька – султана Баязида у Трабзоні та його околицях знають, що в мене сьогодні народився ще один син.

– Авжеж, ваша високосте! – послужливо схилився євнух Мехмед.

Селім, не приховуючи свого щастя, звернувся до усміхненого наставника:

– Сьогодні – прекрасна ніч, лало!

– Авжеж, ваша високосте. Вітаю вас із народженням сина. Нехай Аллах дарує йому здоров’я та довге й щасливе життя!

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.