На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Передмова

Ця книжка — про період українського визвольного руху, який тривав від середини 1950-х до другої половини 1980-х. Так-так, це той самий період, який у багатьох українців асоціюється з будівництвом хрущовок і панельок, смачним пломбіром і ковбасою по два двадцять. Ну і, звісно ж, з численними промисловими проєктами — від гідроелектростанцій на Дніпрі до сумнозвісної Чорнобильської АЕС. Здавалося б, де тут місце якомусь руху опору?

Але він існував. Його учасників часто називають дисидентами (від латинського слова dissidens — незгодний). Вони це слово не любили, адже воно об’єднувало велике коло людей, налаштованих проти радянської влади. Серед них були й відверті противники радянського режиму, які боролися за створення незалежних держав (наприклад, України, Литви, Латвії, Естонії, держав Закавказзя), і ті, хто прагнув «покращити» радянську систему, викриваючи її недоліки. Але радянські органи держбезпеки не терпіли інакодумства, тож лояльні громадяни після знайомства з ними перетворювалися на запеклих противників влади або кидали громадську діяльність. Відрізнялися дисиденти й за поглядами. Для росіян, які почувалися в СРСР панівною нацією, не існувало національної дискримінації: їм хотілося лише демократизувати радянський лад. Інші ж народи потерпали не лише від беззаконня, а й від спроб асиміляції, нав’язування російської мови й культури. Не краще почувалися й представники релігійних конфесій, частина з яких мусила вести свою діяльність у підпіллі (як наприклад, греко-католики). Тому й мотиви у переслідуваних радянським режимом за інакодумство були різні.

Українські дисиденти продовжили боротьбу за незалежність України, що з перервами тривала від початку ХХ століття, долучившись до справи, за яку боролися кілька поколінь: вояки Армії Української Народної Республіки та Української галицької армії; українські націоналісти в лавах ОУН та УПА, а також повстанці під проводом Тараса Бульби-Боровця на Волині; різні покоління української еміграції до і після Другої світової війни. Одні прийшли до ідеї незалежності відразу, підхопивши естафету ОУН, як, наприклад, Український національний фронт, або як Левко Лук’яненко, дізнавшись про боротьбу за українську державність на початку ХХ століття. Інші, як-от представники руху шістдесятників (В’ячеслав Чорновіл, Василь Стус), йшли до цієї думки поступово, побачивши, що радянське законодавство проголошувало Україну суверенною державою лише на папері, а вільний розвиток української мови й культури, а отже, і повноцінне існування українців як нації в СРСР неможливі. Цих відчайдухів було небагато, але їхній рух охоплював різні регіони України. Брати Михайло та Богдан Горині з Львівщини, Юрій Бадзьо — із Закарпаття, Іван Дзюба й Олекса Тихий — з Донеччини, Микола Руденко, Іван і Надія Світличні — з Луганщини, Святослав Караванський і Ніна Строката — з Одеси, Валерій Марченко — з Києва. Їм була небайдужою доля власного народу, хоч би де вони мешкали. Як, власне, і нинішньому поколінню українців.

Пересічні радянські громадяни мало знали про цю боротьбу — звідси й назва книжки, яку ви тримаєте в руках. Чому так сталося? По-перше, цих людей було небагато. Список репресованих за політичними мотивами у 1953–1988 роках, складений Харківською правозахисною групою на початку 2000-х, містив близько 3000 прізвищ [28, с. 9–10]. Діяли вони здебільшого ненасильницькими методами: виготовляли й поширювали твори з критикою радянського ладу, писали звернення до радянських органів влади й міжнародних інстанцій. По-друге, через жорсткий контроль радянської влади над ЗМІ. Дізнатися більш-менш об’єктивну інформацію про дисидентів пересічні громадяни могли хіба що з передач західних радіостанцій, які нещадно глушилися, а офіційна пропаганда представляла їх як купку невдоволених радянським ладом маргіналів. Але насправді влада боялася цього невидимого фронту. Їй протистояли люди, здатні до самоорганізації, які мали власну, а не нав’язану згори думку й зберігали внутрішню свободу. Вони не влаштовували замахів на радянських лідерів, не підривали будівель КГБ[1] чи Кремль. Їхньою зброєю було слово, яке крок за кроком руйнувало репутацію Радянського Союзу в очах західної громадськості й власних громадян. Ті, хто слухав або читав твори дисидентів, дедалі більше упевнювалися в лицемірстві й подвійних стандартах радянської влади, яка намагалася переконати весь світ, що будує найсправедливіше суспільство на планеті. Вони вели інформаційну війну тоді, коли ще мало хто вживав цей термін.

Сьогодні про дисидентів багато інформації в загальному доступі. Це їхні спогади та інтерв’ю, збірки опублікованих і оцифрованих документів з архівів радянських спецслужб (серед яких варто відзначити знамениту «Справу Василя Стуса», упорядковану Вахтангом Кіпіані, та Електронний архів українського визвольного руху), а також дослідження діяльності окремих дисидентів і руху загалом. Є й архівні відео на YouТube з їхніми виступами в різні роки. Немає одного: науково-популярної літератури для широкої аудиторії, яка розповідала б про тих, хто боровся проти безправ’я українців як нації та прагнув незалежності України. Книжка і є спробою заповнити цю прогалину, спростувати припущення, що незалежність впала нам з неба.

***

Уперше про дисидентський рух я почув, мабуть, у 5-му класі, коли мені до рук потрапив пробний шкільний підручник з історії України, де був і абзац про Василя Стуса. Його віршів я тоді не читав, але навіть та коротка розповідь про його долю не лишила мене байдужим.

З того підручника в м’якій синій обкладинці розпочалося моє зацікавлення історією, яке пізніше привело мене на природничо-географічний факультет Мелітопольського педуніверситету: там саме почали готувати викладачів історії. Я багато читав про різні історичні події, але XX століття цікавило мене найбільше. В університетському підручнику з історії України теж ішлося про дисидентів — зокрема, про суд над Стусом, де один зі свідків вважав доказом його «антирадянськості» те, що поет завжди розмовляв українською. Мабуть, саме звідти я дізнався про працю Івана Дзюби «Інтернаціоналізм чи русифікація?». Мені вдалося знайти її в університетській бібліотеці. Ця книжка, якій тоді вже виповнилося 40 років, знайшла у мені відгук. Багато що в ній залишалося актуальним і в незалежній Україні 2000-х. Придбати в тодішньому Мелітополі пресу, книжки, касети й диски з фільмами або музикою українською було безнадійною справою. Хоча ні, брешу — у місцевій книгарні серед моря російської продукції до моїх послуг були два стелажі з книжками українською мовою, а в музичних крамницях траплялися альбоми «Океану Ельзи». Пізніше, коли з’явився швидкісний інтернет, знайти українське стало легше, але ставлення до української мови й культури як чогось хуторянського й меншовартісного з регіону не зникло. Тож Івана Дзюбу я розумів як ніхто.

А потім мені трапилися спогади Світлани Кириченко під назвою «Люди не зі страху», тоді ще надруковані в журналі «Кур’єр Кривбасу». Дружина відомого політв’язня, публіциста й літературознавця Юрія Бадзя змалювала життя їхнього покоління так яскраво — я не міг відірватися. Про неї далі ще піде мова в цій книжці.

У якийсь момент я вирішив сам написати про дисидентів. Тоді я вже працював у краєзнавчому музеї й цікавився, чи існував дисидентський рух на Мелітопольщині. Виявилося, так: колега познайомив мене з колишнім членом підпільної групи, яка поширювала антирадянські листівки на початку 1960-х. Цей чоловік розповідав про своє життя не надто охоче, бо й після табору натерпівся за своє інакодумство. Але зробив копію вироку й підказав, як знайти інших підпільників, бо сам уже не підтримував з ними зв’язок. Обмежуватися їхніми розповідями я не хотів, а архіви радянських спецслужб ще були закриті, тож довелося шукати інформацію у відкритих джерелах. Її вистачило на невеличку книжку «Інша Мелітопольщина. Нарис з історії інакодумства (1953–1985)», яка вийшла друком 2015 року.

Тоді ж я почав перекладати книжку Сергія Плохія «Брама Європи» — нарис з історії України від давнини до наших днів, написаний цікавою та доступною мовою для західної аудиторії. Після її виходу й знайомства з автором у мене виникла думка: чому б і мені не написати книжку про дисидентський рух для широкої аудиторії? Я склав приблизний план, але вагався щодо вибору аудиторії: на кого орієнтуватися, на нашого чи західного читача. Остаточно визначитися мені допоміг… український кінематограф. Переглянувши фільм «Заборонений», я зрозумів: слід писати для наших. Тоді мені здалося, що глядачі, які вперше почули про Стуса, побачать у ньому поета-дивака, який незрозуміло чого хоче від влади. Тепер моє ставлення до цього фільму менш критичне, бо я розумію, це була перша художня стрічка про ці події, й автори не мали перед собою прикладів. Саме та перша емоційна реакція привела мене до остаточного рішення, за що я щиро вдячний творцям «Забороненого».

Так почалася моя робота над книжкою. Писати її було непросто: потрібно було вибрати основне з тієї великої кількості інформації, що публікувалася про дисидентів і не посивіти, читаючи про те, що їм довелося пережити. Що ж умістилося у ці шість розділів? У першому розділі книжки ви дізнаєтеся про спроби пропагувати боротьбу за незалежність України у 1950–1960-х, наприклад, вивішування синьо-жовтого прапора на будівлі київського вишу на Першотравень. У другому розділі йдеться про зародження та розвиток руху шістдесятників, який пройшов шлях від просвітництва до відкритого опору владі. Визначальними були арешти 1965 і 1972 років: одні його учасники далі творили в нових умовах, пристосувавшись до влади, а інші поступово перетворилися на запеклих противників радянського режиму. Про те, що доводилося пережити дисидентам за колючим дротом тюрем, таборів і психіатричних лікарень, ви дізнаєтеся в третьому розділі. А в четвертому — про так звану «велику зону». Так інакодумці називали між собою життя на волі. Постійні пошуки роботи, стеження, провокації, цькування в пресі, виснажливі поїздки на побачення до табору та на заслання — такими були будні дисидентів та їхніх рідних. У п’ятому розділі йдеться про Українську Гельсінську групу — відкриту правозахисну організацію, яку дисиденти створили для контролю виконання радянською владою підписаного нею ж Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва у Європі, що зобов’язував захищати права людини. У заключному шостому розділі мова піде про те, як підтримувала дисидентів українська діаспора на Заході. Публікація творів дисидентів у західній пресі, видання книжок (у тому числі в перекладах), звернення до західних політиків та масові акції протесту — це неабияк било по репутації Радянського Союзу й зрештою допомогло звільнити хоча б частину політв’язнів.

***

Написати цю книжку було б неможливо без тих, хто досліджував історію дисидентського руху. У пригоді мені стали праці Анатолія Русначенка, Георгія Касьянова, Бориса Захарова, Сергія Білоконя, Богдана Паски, Олеся Обертаса та інших. Щиро вдячний також авторам і укладачам «Міжнародного біографічного словника дисидентів країн Центральної та Східної Європи й колишнього СРСР», зокрема учаснику українського дисидентського руху Василю Овсієнку.

Не менш важливими були й опубліковані джерела. У книжці ви знайдете багато цитат з інтерв’ю, що їх дисиденти давали в різні роки Василю Овсієнку й Вахтангу Кіпіані, Богумілі Бердиховській та Олі Гнатюк. Неабияк допомогли мені й розсекречені документи КГБ УРСР, опубліковані на сайті Електронного архіву українського визвольного руху й зібрання творів В’ячеслава Чорновола, до якого увійшов також редагований ним підпільний журнал «Український вісник». І, звичайно, неможливо розповідати про дисидентський рух без спогадів самих дисидентів: Світлани Кириченко, Михайла Гориня, Миколи Плахотнюка, Левка Лук’яненка, Василя Овсієнка, Раїси Мороз, Леоніда Плюща. Посилання на джерела й літературу є в тексті: цифра у квадратних дужках означає номер у списку в кінці книжки. Щиро вдячний і дослідникам, і авторам. Шкода, що багато хто цієї подяки вже не почує…

Думка читачів важлива для автора вже в процесі написання книжки. Такою першою, тестовою, читачкою стала моя дружина Оля, якій я вдячний за всі зауваження, розуміння та підтримку.

Дуже вдячний також видавництву «Віхола», яке повірило в мене й погодилося видати цю книжку.

І нарешті, дякую Збройним силам України, без яких цей текст навряд чи вдалося б завершити і які сьогодні захищають те, за що колись боролися дисиденти, — право українців жити у власній незалежній державі.

1 Комітет державної безпеки (або рос. Комитет государственной безопасности) — радянська спецслужба, одним із завдань якої була боротьба з інакодумством і противниками радянської влади. У книжці вживаються обидві абревіатури (як від російської назви (КГБ), так і від української — КДБ), а також третя — КҐБ (трапляється в діаспорних виданнях). Автор дотримується варіанта КГБ, а інші два присутні в цитатах і літературі.

Розділ 1

«Слово, моя ти єдиная зброє…»: український визвольний рух змінює тактику

ОУН і її спадкоємці

Друга світова війна завершилася для українців поразкою. Нам не вдалося створити власну державу й після вигнання нацистів на наших землях знову запанував радянський режим. Українська повстанська армія вела запеклу партизанську боротьбу ще кілька років, однак сили були нерівні: каральні операції, масові репресії та депортації зрештою зупинили цей опір.

У середині 50-х років ХХ століття український національний рух дістав новий поштовх до дії. Після смерті Сталіна почався перегляд справ багатьох політв’язнів, серед яких було й чимало вчорашніх вояків Української повстанської армії. Звичайно, про реабілітацію їм годі було мріяти: для радянського режиму вони залишалися ворогами. Втім як і режим для них. Але вони змогли вийти на волю й продовжити боротьбу. Тепер зброєю опору стало слово.

Рядок з вірша Лесі Українки в заголовку цього розділу якнайкраще відображає становище, в якому борці за незалежну Українську державу опинилися після смерті Сталіна. Навіть після гулагівських таборів їм часто не дозволяли повертатися до рідного краю. У збройній боротьбі зі значно сильнішим противником вони просто не мали шансів. Саме тому колишні оунівці зайнялися пропагандою серед населення. І ця словесна зброя стала для влади не менш грізною за гострий багнет.

Одним із таких осередків, що продовжили діяльність ОУН, стала організація «Об’єднання». Її заснували в червні 1956 року в місті Інта Комі АРСР (нині Росія) молоді політв’язні, які, вийшовши на волю, не змогли повернутися в Україну, — Володимир Леонюк, Ярослав Гасюк, Володимир Затварський, Богдан Христинич, Ярослав Кобилецький та інші [83, с. 64]. На батьківщині українцям ставили палиці в колеса: їх не прописували, не брали на роботу. Тож їхня боротьба велася дистанційно, сприяючи масовому поверненню українців додому.

Запроторивши тисячі вчорашніх повстанців до таборів, радянська влада створила собі неабияку проблему. За колючим дротом опинилися люди з величезним досвідом підпільної боротьби. Їх було важко злякати смертю чи великими термінами ув’язнення, та й кримінальників, яких табірна адміністрація полюбляла нацьковувати на політичних в’язнів, вони не боялися. Українські націоналісти створювали в таборах підпільні осередки, а коли після смерті Сталіна вибухнули повстання в’язнів, узяли в них активну участь. Ще 1947 року Михайло Сорока заснував організацію «ОУН-Північ», яку чекістам не вдалося викрити повністю навіть після його арешту в грудні 1952-го [58, с. 937].

Члени «Об’єднання» не приховували свого ідейного зв’язку з ОУН. «Наше Об’єднання є складовою частиною ОУН і бере на себе святий обов’язок продовжувача боротьби за У.С.С.Д. (Українську соборну самостійну державу. — Авт.)», сказано в статуті організації й у її програмі. Але була й принципова відмінність: «Об’єднання» ставило на викривальну пропаганду та роз’яснювальну роботу, хоча в програмі згадувався також військовий вишкіл. Застосування насильства (індивідуальних терактів) дозволялося лише «в крайній необхідності» [83, с. 370–371].

Своєю опорою члени «Об’єднання» вважали українську молодь. Вони планували впливати на діяльність радянських клубів, шкіл та бібліотек, за можливості, створювати «спортивні організації, які в своїй глибині будуть носити чисто військовий характер», вести роботу серед робітників, гуртуючи їх для боротьби за покращення добробуту, а також серед селян, узявши під контроль адміністративний апарат на селі [83, с. 370]. Крім того, «Об’єднання» мало розбудовувати підпільну мережу в східних областях України.

Що вдалося втілити цій організації? Насамперед на установчому засіданні обрали провід на чолі з Ярославом Гасюком. Помічником з питань пропаганди став Володимир Леонюк, питаннями безпеки займався Володимир Затварський, а референтом пропаганди призначили Богдана Христинича [83, с. 66–67]. Очільники «Об’єднання» почали встановлювати зв’язки з іншими осередками ОУН, включно із закордонними. Досягти в цьому успіхів вони не змогли — насамперед через дії влади, яка з 1955 року поставила перед КГБ завдання зачистити рештки підпілля в західних областях України й не дати виникнути новим осередкам.

Втім підпільників це не зупинило. Богдану Христиничу таки вдалося оселитися у Львівській області. За дорученням побратимів він придбав папір та друкарську машинку для виготовлення листівок. Володимир Леонюк, який займався цією справою, швидко зрозумів, що машинки явно замало, і вирішив створити власну друкарню. Про те, щоб дістати шрифт із державної друкарні (це дозволило б виготовляти листівки швидко, дешево й великими накладами), годі було й думати. Тоді Володимир звернувся по допомогу до колишнього в’язня Василя Бучковського. Той власноруч виготовив якісний друкарський шрифт (коли він потрапив до рук слідчим, ті не хотіли вірити, що це кустарна робота) [83, с. 67].

Восени 1957 року «Об’єднання» вже мало портативну друкарню, що вміщалася у валізці. Тепер їхні можливості розширилися. Організація взялася розповсюджувати листівки на сході України. У жовтні 1957 року Кирило Банацький приїхав в Україну з накладом у 1200 листівок, які пізніше роздали підпільникам на Рівненщині, Київщині та Кіровоградщині. Перші 100–120 з них поширив уночі проти 3 листопада 1957 року Йосип Слабина в селищі Хрущова та селі Табурище на Кіровоградщині. Наступної ночі 80 листівок з’явилися вже на території колгоспів імені Леніна та Свердлова, але розкидали їх Григорій Рябчун та Степан Оленич [83, с. 67–68]. У своїй праці український дослідник Анатолій Русначенко наводить текст однієї з них:

Воля народам Воля людині

Громадянине!

Чи зробив ти висновок, що дав Українському народові жовтневий переворот 1917 року?

Він зліквідував здобуту народами внаслідок повалення царизму волю, придушив молоду Українську Народну Республіку, принісши твоєму народові ще гірше рабство, ніж було царське. І він спричинив до загибелі кращих твоїх братів і друзів, до загибелі української культури і до знищення твого добробуту.

Чи згоден ти і надалі терпіти більшовицьке ярмо?

Українські революціонери.

Прочитай і непомітно підкинь другому [83, с. 68].

Друкарня у валізці працювала аж до травня 1959 року. У листівках підпільники торкалися таких тем, як колгоспна система, встановлення радянської влади в західній Україні, радянські космічні польоти, а також хижацьке знищення карпатських лісів [83, с. 69]. Остання тема, як ми бачимо з новин та фото «полисілих» Карпат, актуальна й досі…

Листівками справа не обмежувалася. Учасники «Об’єднання» видавали збірники матеріалів з підпілля ОУН під назвою «Декалог», журнал «Відгомін» з віршами, статтями, фейлетонами, піснями УПА [83, с. 71]. Провід замислювався про перенесення центру діяльності в Україну. Однак над організацією вже збиралися хмари…

На початку 1959 року КГБ провів обшуки в Інті, однак безрезультатно. Члени «Об’єднання» вже відчували стеження і за вказівкою Гасюка сховали друкарню та видані матеріали в різних місцях [83, с. 71]. Самого Ярослава кагебісти заарештували 29 червня. Невдовзі опинилися за ґратами й інші. А вже в жовтні того ж року Верховний суд УРСР виголосив вирок: терміни ув’язнення від 3 до 12 років. Найбільше дісталося Гасюку та Леонюку — по 12 років. Кирилові Банацькому до 7 років приплюсували ще 8 невідбутих з попереднього ув’язнення. Усі члени «Об’єднання» відсиділи свої терміни до кінця [58, с. 937].

«Об’єднання» було не останньою з націоналістичних організацій 1950–1960-х. У середині 1960-х активну діяльність розпочав Український національний фронт. Його засновник Дмитро Квецко народився 1933 року в селі Слобода-Болехівська на Івано-Франківщині, отже, взяти участь у визвольних змаганнях не встиг. Однак мав родичів, які були в УПА або допомагали визвольній боротьбі. Після закінчення школи Дмитро певний час працював учителем, потім служив в армії, а пізніше вступив на історичний факультет Львівського університету й планував присвятити себе науці. Він міг захистити типову для тих часів дисертацію про робітничий клас і викладати потім історію комуністичної партії в якомусь виші. Але відмінність між радянською дійсністю та пропагандою була занадто помітною, і він не бажав з нею миритися. Слухаючи закордонні радіопередачі, спілкуючись із колишніми бійцями УПА, які поверталися на батьківщину, і стикаючись з невпинною русифікацією освіти, Дмитро дійшов висновку: в Україні панує колоніальний режим і для звільнення від нього потрібно боротися за створення незалежної Української держави [83, с. 105].

Взірцем такої боротьби для нього стали ОУН і УПА. Дмитро планував використати їхню організаційну структуру, а також знайти повстанську літературу та поширювати її серед населення. Влітку 1964 року він натрапив на ящики з пропагандистською літературою оунівців. Їх і використали у роботі організації. Одним із перших спільників Дмитра став Зіновій Красівський, старший за нього на три роки. Цей чоловік устиг познайомитися з «гуманністю» радянської влади ще в молодості. Його брати служили в УПА, і за це родину вислали на спецпоселення до Казахстану, конфіскувавши все майно. Зіновій зміг утекти, але його викрили й засудили. На поселенні він працював у шахті, де став інвалідом ІІ групи. Красівський заочно закінчив Львівський університет за спеціальністю «українська мова й література» і 1963 року переїхав до Моршина [83, с. 106–107].

Свою діяльність УНФ почав з видання підпільного журналу «Воля і Батьківщина», де публікували матеріали з довоєнних часописів або брошур ОУН, а також статті, які писав переважно Дмитро Квецко. Спочатку журнал планували друкувати на машинці Красівського, але правоохоронці вже мали відбиток шрифту з неї. Тому в Москві придбали машинку з російським шрифтом, переробили деякі літери на українські й взялися до справи. Перший випуск часопису датовано жовтнем 1964 року. Саме тоді в Москві змінилася влада: вище партійне керівництво усунуло Микиту Хрущова від справ, а на його місце обрало Леоніда Брежнєва. Багато хто в Україні побоювався повернення сталінських порядків, і Квецко теж. Дослідники припускають, що насправді поширювати журнал почали пізніше [67, с. 83–84].

Спершу часопис друкували вдома в Зіновія Красівського. Процес, за словами Квецка, був законспірованим: «Друкувався часопис на другому поверсі помешкання, <…> в бібліотеці, де була його зареєстрована машинка. <…> Внизу перебувала на варті жінка Стефа. Якщо до помешкання був би зайшов хтось незнайомий чи підозрілий — досить було їй підняти слухавку на телефоні — і ми на верху отримували сигнал тривоги. Тоді негайно ховали одну машинку в сховок у стіні, а другу клали на стіл — і як ні в чому не бувало — щось невинне на ній друкували». Але довго так тривати не могло. Моршин був курортним містечком, тож у Красівського часто винаймали кімнату відпочивальники. Та й сусіди, які бачили приїжджого Квецка, теж могли донести владі. Тому довелося шукати інше місце [67, с. 85].

Підпільна друкарня перемістилася до лісу, де до весни 1965 року Квецко обладнав бункер. Саме тут півтора року друкували «Волю і Батьківщину», а також звернення УНФ до радянського керівництва [67, с. 86]. Примірники часопису передавалися з рук у руки. А серед населення поширювали бандерівські листівки, знайдені в старому бункері в горах [83, с. 107, 112]. Фіксованого членства в УНФ не існувало: щоб не ризикувати, Квецко не вимагав від нових однодумців ані підписів, ані клятв. Тож і встановити, скільки саме людей брало участь в організації, складно[2]. Можемо говорити лише про найактивніших, які поширювали матеріали й залучали нових людей: міліціонера Михайла Дяка, вчителя фізкультури Ярослава Лесіва, токаря Василя Кулинича, інженера Івана Губку, музиканта Мирослава Меленя [83, с. 109–119].

Бандерівські листівки й брошури намагалися поширювати в різних місцях. Михайло Дяк розкидав їх у Львові, Дрогобичі, Івано-Франківську, Яремчі. Ярослав Лесів — в Одесі, Жмеринці, на станції Козятин, на перегоні Боярка-Жуляни, а також у місті Гайворон на Кіровоградщині. Поширювали і власні матеріали. Дізнавшись, що у квітні 1966 року в Києві відбудеться пресконференція із засудженням «українських буржуазних націоналістів» (йшлося про заарештованих і засуджених українських інтелектуалів), підпільники видали на їхній захист заяву в 50 примірниках, а Михайло Дяк виїхав до Києва і розкидав її напередодні пресконференції — в районі Хрещатику, біля Київського університету (нині КНУ ім. Шевченка), Палацу спорту й на околицях. Зібрати їх усі радянські органи держбезпеки так і не змогли: третина листівок осіла в кишенях киян [83, с. 112–116].

З програми Українського національного фронту можна зрозуміти, якою уявляли собі незалежну Україну його члени. Вони планували розпустити компартію та її осередки, забезпечити нормальні демократичні вибори, де братимуть участь різні політичні партії, а не нав’язані комуністами кандидати, унеможливити встановлення однопартійної системи в майбутньому. Громадянам гарантувалася свобода слова та віросповідання. В економічній сфері планувалося ліквідувати колгоспну систему, встановити 6-годинний робочий день на всіх підприємствах, справедливу оплату праці, дати можливість розвиватися приватному підприємництву та кооперативам, розбудовувати сучасну промисловість та інфраструктуру [83, с. 422–428]. Відкрито про це тоді заявляти не поспішали. У зверненні «Вищим урядовим чинникам на Україні», складеному в липні 1966 року, після масових арештів української інтелігенції (детальніше про це в наступному розділі) центральний провід УНФ заявляв про русифікацію та колоніальне гноблення й закликав керівництво радянської України згадати про свої обов’язки перед народом:

Формально Україна вважається суверенною союзною республікою, фактично вона зведена до становища безправної колонії, її жорстоко визискують колонізатори. Колоніальний гніт непомірно тисне на всі сфери нації. Проти нього котрий уже раз піднімав голос протесту український народ.

Не чути тільки Вашого голосу. А він вам даний як представникам і виразникам інтересів народу законом. Ваша байдужість і бездіяльність в захист прав народу ставить під сумнів Вашу спроможність відстоювати їх.

Ви повинні не тільки назвати Україну суверенною республікою про людське око, а здійснювати її суверенітет на ділі. Інакше це слово у Ваших вустах втрачає всякий реальний зміст і є цинічним знущанням над його дійсною суттю.

Ви повинні зажадати від Москви припинення політики русифікації, денаціоналізації й економічного визиску.

Ви повинні повернутися до політики українізації, яка проводилась в Україні до сталінського терору.

Ви повинні домагатись припинення переслідування колонізаторами українців за їх патріотизм і надати можливість проявляти його.

Чекаємо Ваших перших кроків на цьому шляху, інакше Ваша бездіяльність буде розцінюватись як зрада інтересів української нації [83, с. 417].

Та керівництво української компартії не дослухалося до цих закликів. Звернення передали голові КГБ УРСР, а той уже дав указівки своїм підлеглим розшукати підпільників. У липні 1966 року кагебісти заарештували нового учасника групи, який поширював листівки в Новогродівці на Донеччині, а пізніше добралися і до інших, у тому числі й Дмитра Квецка. У листопаді 1967 року Верховний суд УРСР ухвалив вироки: Квецко отримав 15 років ув’язнення та заслання, Красівський — 12 років, а інші члени УНФ — від 5 до 12 [83, с. 134].

Але УНФ — не єдиний спадкоємець націоналістичного підпілля. У літературі можна знайти згадки про Об’єднану партію визволення України, створену на Івано-Франківщині Богданом Германюком, Яремою Ткачуком та іншими [28, с. 69]; Український національний комітет, заснований у Львові робітниками Богданом Грициною та Іваном Ковалем [83, с. 72–73]; Українську національну партію, засновану Євгеном Гогусем на Тернопільщині [83, с. 85]; Ходорівську групу з Львівщини [28, с. 71] та інші. Рано чи пізно всі потрапляли в поле зору КГБ і зрештою припиняли існування. На місці ліквідованих підпільних організацій виникали інші, які поширювали антирадянські листівки, вивішували синьо-жовті прапори й малювали тризуби. Тож кагебісти в західних областях не сиділи без роботи до самого розпаду СРСР…

Наддніпрянський десант Левка Лук’яненка

Він народився рівно за 63 роки до проголошення незалежності України, 24 серпня 1928 року, у селі Хрипівка Городнянського району на Чернігівщині в селянській родині. У спогадах Левко писав, що від матері вперше почув майбутній державний гімн «Ще не вмерла Україна», а від батька — невдоволення радянським режимом:

— Бачиш? — кажуть батько, показуючи поглядом на величезний житній лан.

— Як красивенно переливається! — кажу. — І шепотить. Про що воно шепотить?

— Шепотить ласкою до людей. А скільки тут хліба! А в нас немає. Усе забирають. І мати хліб пече наполовину з картоплі. Коли б цей хліб наш та був нам, ото життя було б!

— А куди ж він іде?

— У Москву.

— Чого ж віддаєте?

— Е-е, синку, синку-у. Не такі люди, як ми, — професори! — пробували вирвати Україну з-під Москви, і то не змогли… [53, с. 12].

Цей діалог відбувся влітку 1945 року, коли під час служби в армії Левко приїхав додому у відпустку. Згодом його відправили служити до Австрії, де він не міг не помітити різниці між життям у цій країні та на його батьківщині, окупованій більшовиками. Тож 1950 року, повернувшись із відпустки, вирішив, «коли і по Україні, і вдома панували суцільні злидні, треба боротися за самостійну Україну» [53, с. 15]. Цього, на думку Левка, можна було досягти лише на найвищій посаді. Отже, треба було робити кар’єру: вступити в комсомол, потім у партію, потім — здобути вищу освіту. Так 1953 року, після закінчення вечірньої школи, він вступає на юридичний факультет Московського державного університету імені Ломоносова. Веде громадську діяльність, але з часом це гнітить його. Що як він помре на шляху до своєї мети? Ким залишиться в пам’яті сучасників — звичайнісіньким партійним кар’єристом?

Такі думки підштовхнули Лук’яненка до підпільної діяльності. Поміркувавши, він вирішив почати її на Західній Україні, де антирадянські настрої були потужніші. 1958 року став штатним пропагандистом Радехівського райкому партії. Попрацювавши там пів року, познайомився зі Степаном Віруном і Василем Луцьковим [53, с. 21–22]. Разом вони вирішили створити підпільну партію під назвою Українська робітничо-селянська спілка (УРСС). Пізніше до них приєдналися Іван Кандиба, Олександр Лібович та інші [83, с. 93].

7 листопада 1960 року підпільники влаштували організаційні збори на квартирі Івана Кандиби у Львові. Там Левко Лук’яненко представив перший проєкт програми УРСС. Документ він написав на основі тодішньої радянської ідеології — марксизму-ленінізму. Це може здивувати: як можна боротися за незалежність України, використовуючи ідеологію тих, хто її завоював? Втім сам автор пояснював це просто. Підпільники прагнули залучити до своїх лав людей з вищою освітою, здатних думати, а тим активно прищеплювали марксизм у вишах. Отже, й агітувати їх потрібно було саме на основі марксистських аргументів [83, с. 93]. Саме тому в документі й з’явилися фрази, що сьогодні звучать дещо дивно. Наприклад: «Ми боремося за таку самостійну Україну, яка, по-перше, високо забезпечуючи матеріальні й духовні потреби своїх громадян на ґрунті незалежної економіки, розвивалася б у напрямку до комунізму, по-друге, у якій би всі громадяни дійсно користувалися б політичними свободами і визначали напрямок економічного та політичного розвитку України — такою є остаточна мета нашої партії» [83, с. 391].

Однодумців Лук’яненка такий проєкт не задовольнив. Зрештою вони зійшлися на тому, що здобути незалежність України без демократичних свобод неможливо і тому саме ця мета має бути першою в програмі УРСС, а незалежність варто мати на увазі. Досягати цього планували мирними засобами. Осередки організації мали створюватися в підприємствах, установах, у тому числі в інших областях [83, с. 93]. Але ці плани так і залишилися невтіленими. Написати іншу, менш відверто самостійницьку програму Левко Лук’яненко не встиг, знищити вже написану теж. 21 січня 1961 року всіх членів УРСС заарештували.

У травні того ж року Львівський обласний суд ухвалив вирок. Усі члени групи отримали різні терміни ув’язнення від 10 до 15 років. Усі, окрім Лук’яненка. Його засудили до розстрілу. Такий суворий вирок можна пояснити тим, що КГБ будував справу на першому проєкті програми УРСС, де відверто проголошувалося головне завдання організації — здобуття незалежності України — і гостро засуджувалося її тодішнє колоніальне становище. Саме тому, мабуть, і вирок йому присудили за статтею «зрада батьківщини», якою він, ясна річ, аж ніяк не вважав Радянський Союз…

На такий фінал не сподівався ані Левко, ані його побратими. Це стало для нього справжнім шоком. «Душа напружилась у тятиву — перед очима побігли кадри з усього життя, і наче воно все від народження і до сьогодні стиснулось в кілька яскравих живих картин, постало так виразно, яскраво, що наче зміг би побалакати з самим собою в різних періодах життя», згадував дисидент пізніше [52, с. 67–68]. У тривожному очікуванні смерті він провів 72 дні, аж доки Верховний суд УРСР розглянув касаційну скаргу й замінив вирок на 15 років ув’язнення, перекваліфікувавши злочин зі «зради батьківщини» на «антирадянську агітацію й пропаганду» [51, с. 31].

Свій термін Лук’яненко відбув у таборі Сосновка-7 в Мордовії. Близько половини ув’язнених там становили українці, колишні учасники повстанського руху. Тож це спілкування відкрило йому багато нового. Вчорашній пропагандист райкому партії дізнався про ті сторінки української історії, які в радянські часи намагалися, якщо не замовчати, то спотворити до невпізнання. І не дивно, що повернувшись з ув’язнення, він не збирався адаптуватися до радянських реалій, а навпаки, активно включився в дисидентський рух, став членом Української Гельсінської групи — правозахисної організації, що відкрито відстоювала права людини в СРСР. Але про це трохи згодом.

В ув’язненні підпільники зустрілися з членами організації «Об’єднання», про що Левко Лук’яненко пише у спогадах [51, с. 80]. Так за колючим дротом зустрілися люди, які різними шляхами йшли до одної мети — незалежної України.

«Націоналізм може бути тільки радикальним» — останнє інтерв’ю Левка Лук’яненка.

Прапороносці

1 травня 1966 року на будівлі Київського інституту народного господарства (нині Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана) замість червоного прапора з’явився заборонений у той час синьо-жовтий. Місце невідомі відчайдухи обрали невипадково: саме тут мали формувати колони для першотравневої демонстрації, тож побачити прапор уранці могли чимало людей. Та першими його помітили пильні громадяни, які зателефонували до КГБ. Прибувши на місце, чекісти не відразу зняли прапор: побоювалися мін. Але, окрім авіабензину на пожежній драбині (розлитого, щоб збити зі сліду собаку-нишпорку), нічого й не знайшли [66, с. 387]. Так розповідає про це дисидент Василь Овсієнко у своїй книжці «Світло людей». В обвинувальному висновку це подається по-іншому: близько 7-ї ранку прапор помітив двірник інституту й за вказівкою чергового вахтера зняв його з даху [63].

3 травня голова українського КГБ Нікітченко надіслав до центрального комітету компартії повідомлення про «злочин», з якого ми можемо дізнатися про вигляд прапора:

Оглядом місця події встановлено, що вивішений напередодні 1 травня на флагштоці червоний прапор був кимось знятий та розірваний, а замість нього прикріплено націоналістичний прапор.

Останній виготовлено з матеріалу блакитного та помаранчевого кольору; у центрі пришитий тризуб, вирізаний з чорного матеріалу; у правому нижньому кутку напис від руки друкованими літерами: «Ще не вмерла Україна — ще її не вбито! ДПУ» [93].

Цей напис став для слідчих головною зачіпкою. Та вирахувати за друкованими літерами «злочинців» було не так уже й просто. Пошуки розтягнулися не на один місяць. Аж 21 лютого 1967 року чекісти заарештували 29-річного студента вечірнього відділення Київського інституту народного господарства Георгія Москаленка та його друга, 27-літнього робітника, Віктора Куксу.

Біографії хлопців ламали стереотипи, що й досі є в головах багатьох наших громадян. Москаленко походив з Одеси, а Кукса — із села Саварка на Київщині. Аж ніяк не належали до інтелектуалів, працювали в будівельній сфері: Москаленко — сантехніком [78], а Кукса — електрозварювальником [1]. Об’єднувало їх те, що обидва не приховували свого українського походження й завжди розмовляли українською. Москаленко зростав у селі під Одесою, де було багато галичан-переселенців. Цікавився українською історією, читав українську літературу. Кукса мав у родині репресованих — зокрема материного вітчима, якого радянська влада «нагородила» 20-річним терміном ув’язнення, — і з дитинства знав «Ще не вмерла Україна…» [66, с. 387–396].

Фото прапора з кримінальної справи Г. Москаленка й В. Кукси.

Сайт Електронного архіву визвольного руху. https://avr.org.ua/viewDoc/24485

Що ж спонукало їх вивісити прапор? Тодішня суспільно-політична атмосфера. В інтерв’ю «Українському тижню» Віктор Кукса згадував: «Поверталися сталінські погляди, але, з іншого боку, українство намагалося знаходити якісь напівлегальні способи заявити про свої потреби. Тоді створювали гуртки на кшталт Клубу творчої молоді, багато українських патріотів збиралося навколо Леопольда Ященка й хору “Гомін”. Почав циркулювати самвидав, а також книги, випущені у 1920-х роках і пізніше заборонені. Ходила між людьми відома праця Івана Дзюби, популярності зажили вірші Василя Симоненка, Володимира Сосюри, раннього Тичини» [76]. У серпні 1965 року відбулися арешти шістдесятників. Хлопцям хотілося діяти і вони зважилися на такий крок.

На шляху до втілення їхнього задуму став радянський дефіцит. Вони довго не могли знайти жовту тканину. Але зрештою таки змогли придбати жіночий шарф помаранчевого кольору. Тризуб зробили чорним, щоб його було видно здалеку [76; 66, с. 387–396]. А підпис «ДПУ» («Демократична партія України») вигадали, щоб «посилити підривні наслідки цієї ворожої акції», як стверджувалося в обвинувальному висновку [63].

31 травня 1967 року Київський обласний суд ухвалив вирок «прапороносцям». Георгій Москаленко отримав 3 роки позбавлення волі, а Віктор Кукса — 2 [58, с. 490]. До політичних статей додали ще й кримінальні: виготовлення та зберігання вогнепальної зброї та носіння холодної. Вогнепальною зброєю був пістолет-самопал, яким Москаленко мав подати другові сигнал про небезпеку. Холодною — кухонний ніж, яким Кукса перерізав радянський прапор. Ці звинувачення добряче ускладнили політв’язням процес реабілітації: на те, щоб їх зняти, знадобилося 14 років [76].

Відбували покарання хлопці в мордовському таборі біля селища Явас, де переважну кількість в’язнів становили українці. Серед них були і вояки УПА, які досиджували свої 25-річні терміни, і українські інтелектуали, заарештовані влітку 1965 року [66, с. 387–396]. Після звільнення «прапороносці» повернулися додому. Вони вже не брали активної участі в громадській діяльності, хоча Віктор Кукса далі спілкувався з дисидентами — зокрема, з Василем Стусом, який мешкав неподалік [66, с. 387–396].

2 Дослідники наводять різну кількість членів УНФ: від 65 (Я. Секо) до понад 150 осіб (М. Панчук) [87; 68, с. 11].

Розділ 2

Шістдесятники: від незгоди до опору

Квіти на згарищі

Ви, певно, чули про них. Хай не про всіх, але про когось точно. Бачили фото в підручниках з української літератури. Читали вірші Ліни Костенко, Івана Драча, Василя Симоненка, ще одного Василя — Стуса… А може, чули пісню гурту «Один в каное» з промовистою назвою «Ікони» і пронизливим до глибини душі приспівом, який добре характеризує ту епоху:

Тримай лілію-лілію

Хай я вірую-вірую

Храни цілими-цілими

Вірші під прицілами.

Ось як розповідав про них їхній сучасник Євген Сверстюк:

Іван Світличний виводив соцреалізм на загальнолюдський простір і демонтував теорію партійної літератури.

Іван Драч приніс перші вірші, незвичні і незрозумілі, так наче його ніколи не вчили, про що і як треба писати…

Микола Вінграновський тривожно заговорив про свій народ, і метафори його зазвучали апокаліптично.

Василь Симоненко заговорив з Україною в тоні недозволеної щирости й одвертости.

Ліна Костенко зрідка виступала з віршами, але то були вірші такого звучання, наче вся радянська поезія до неї неістотна…

Валерій Шевчук писав блискучі психологічні новелі «ні про що».

Євген Гуцало естетично животворив образи поза межами «соціяльної дійсности», а Володимир Дрозд відкривав цю соціальну дійсність з недозволеного боку.

Зовсім не те і зовсім не так, як того навчали в інституті, малювали Віктор Зарецький, Алла Горська, Люда Семикіна, Галина Севрук, Панас Заливаха, Веніямин Кушнір [85, с. 26].

У вас може мимоволі виникнути запитання: що ж такого особливого в цих шістдесятниках? Хіба до них було мало талановитих митців? Чим вони так відрізняються від своїх колег у західних країнах?

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.