Стросс Ч.

Палімпсест : збірник короткої прози / Ч. Стросс ; пер. з англ. Б. В. Стасюка, Р. О. Ященко. — Тернопіль : Видавництво Богдан, 2023.  — 416 с. : іл. — (Серія «Чумацький шлях»).

ISBN 978-966-10-8844-2

© Charles Stross, 2009

© Б. В. Стасюк, переклад, 2023

© Р. О. Ященко, переклад, 2023

© І. В. Дунець, обкладинка, 2023

© О. С. Кіналь, ілюстрації, 2023

© Видавництво Богдан, виключна ліцензія на видання, оригінал-макет, 2023

Серію «Чумацький шлях» засновано 2015 року

Charles Stross. Wireless

Copyright@2009 by Charles Stross

З англійської переклали
Богдан Стасюк і Руслана Ященко

Це переклад і видання воєнного лихоліття.
Присвячено Силам оборони України і нашому народу.
Sine quibus non.

The translation of this title has been made possible with the help of the Publishing Scotland translation fund.

Книгу видано за підтримки перекладацького фонду «Publishing Scotland».

Перед вами — збірник короткої прози сучасного шотландського фантаста, автора романів «Ачелерандо» й «Небо сингулярності». Невеличка за обсягом книжка насправді прихистила весь діапазон стилів та ідей, із якими автор плідно працює останні роки. Тут вам і альтернативні постапокаліптичні лики Землі, де Холодна війна триває в антуражі лавкрафтівських кошмарів або освоює двовимірну географію Землі 2.0 у Малій Маґеллановій Хмарі, і фантастика ближнього прицілу з його кліматичними змінами, які дошкуляють единбурзьким гопникам, і небезпеки державного регулювання кабельних мереж, і навіть «наукова стаття» про космічний спам. Найголовніший же твір, за назвою якого виходить ціла збірка — це пошанівок азімовського «Кінця Вічності». Історія про спроби регулювати історію цивілізації їй на благо, а в підсумку — жорстока експлуатація та боротьба проти тих, хто, забороняючи людству дивитися в сторону далеких зір, водночас безжально маніпулює життями людей і всієї Сонячної системи.

«Палімпсест» — це історія справді геологічних масштабів, яка розгортається буквально від початку існування світу і до самісінького його кінця.

Охороняється законом про авторське право.

Жодна частина цього видання не може бути відтворена
в будь-якому вигляді без дозволу видавництва.

Видавництво Богдан, просп. С. Бандери, 34а, м. Тернопіль, Україна, 46002.

Видавництво Богдан, a/c 529, м. Тернопіль, Україна, 46008.

У випадку побажань та претензій звертатися:
т/ф (0352) 520 607 office@bohdan-books.com

Інтернет-магазин «Видавництво Богдан»:
www.bohdan-books.com mail@bohdan-books.com

т. (0352) 519 797, (067) 350 1870, (066) 727 1762

Гуртові продажі: т/ф (0352) 430 046, (050) 338 4520

м. Київ, просп. Л. Каденюка, 27: т/ф (044) 296 8956, nk-bogdan@ukr.net

Мережа книгарень «Дім книги»: dk-books.com т. (067) 350 1467; (099) 434 9947

Моїм редакторам — Девіду Прінґлу, Ґарднеру Дозуа та Шилі Вільямс

Переднє слово

Вітаю й ласкаво прошу до «Палімпсеста».

Це не роман. Це — збірка оповідань. Це не оповідання, а переднє слово до збірки. Це — послідовність ідей, які я транслюю вашій свідомості за посередництва слів, що деякі з них можуть виявитися неправдивими. «Небезпека! Тут живуть епістемологічні дракони!..»

Мене звуть Чарлі Стросс, і в мене є порок, якому я час від часу віддаюся. Я пишу коротку прозу. Оповідання різної довжини я пишу й публікую в журналах досить давно. Моя перша історія побачила світ у британському часописі НФ «Interzone» ще далекого 1986 року. Незважаючи на те, що багато грошей я за них не одержую, відмовитись від цього все одно не можу, навіть попри те, що вже давно професійний письменник і заробляю тільки цим.

У більшості жанрів художньої літератури коротка проза, як відомо — мертвий формат. Ще в 1950-х рр. на розкладках будь-якого газетяра лежали журнали оповідань на всяк смак. Однак зміни в структурі журнального бізнесу вбили ринок літературних додатків, і те, що колись приносило головний прибуток більшості авторів, перетворилося на пустелю. Навіть наукова фантастика, де існувала тривала традиція короткої прози, що була одним із її головних різновидів аж з 1920-х рр. та сторінок журналу «Astounding Science Fiction» і якій було значно простіше виживати на поприщі щомісячників, аніж багатьом іншим жанрам — навіть фантастика стала вбогим ґрунтом для заробітку. Бо так розвивався видавничий бізнес: хочеш заробляти — пиши романи. Журнали короткої прози (за дуже малим винятком) платять дріб’язок.

Але так було не завжди. Науково-фантастичний роман до 1950-х рр. був диковинкою. І знамениті імена раннього НФ-канону — Айзек Азімов, Роберт Гайнлайн, Артур Кларк, як і менше знані імена таких, як Фредерік Браун, Сіріл Корнблут чи Альфред Бестер — переважно були авторами короткої прози. Ринок, здавалося, не бачив кінця-краю з його десятками щомісячників pulp fiction’у, які вимагали постійного підживку, а публіка ще не призвичаїлася до скляної цицьки телебачення. Відео вбило не стільки радіозірку, скільки поставило хрест на ринку короткої прози, запропонувавши втомленим робітникам альтернативний спосіб відпочити й забутись.

Однак НФ-оповідання вижило до наших днів. Як не дивно, йому ведеться значно краще, ніж багатьом іншим жанрам, де ця форма по суті вимерла. Воно далеке від процвітання, принаймні в порівнянні із золотим віком бульварної літератури, однак читачі НФ консервативні, а ті з нас, хто пише коротку прозу, роблять це переважно не за гроші: наші мотиви не настільки очевидні.

(Чесно кажучи, я взагалі, мабуть, не знаю жодного автора, який би писав хоч якого обсягу прозу винятково через гроші. Якщо вам підвладне мистецтво складати слова у речення, то на життя можна заробляти дуже багатьма різними способами, більшість із яких значно надійніші від життя автора на вільних хлібах. Боюся прозвучати аж надто узагальнююче, але письменництво — це одна з професій, яку здобуваєш, бо не можеш інакше, і будь-які спроби знайти собі виправдання в історіях комерційно успішних письменників дуже однобічні. І я готовий закластися, що якби Стівенові Кінгу не вдався його прорив із «Керрі», а перший «Гаррі Поттер» Дж. К. Роулінг розійшовся оригінальним накладом 1000 примірників і більше не передруковувався, то вони би однаково продовжували писати.)

Скажу за себе. Я одержимий красним письменництвом. Я пишу, бо в моєму мозку постійно рояться прикольні ідеї, і мені їх потрібно випускати назовні, а то голова просто вибухне від них. Але це лиш одна з причин, чому я пишу літературу, інакше я міг би обійтися і звичайним щоденником. Мені сильно дошкуляє ще одна річ, а саме — бажання спілкуватись, бажання линути до людей і торкатися їх. (Ну, або просто зазирнути під кришку їхньої головної каструльки й приправити їхні думки дрібкою когнітивного дисонансу, швиденько все це переколотити й навшпиньках утекти з шаленим хіхіканням.) Усі, кого я знаю в цій сфері, мають аналогічні дошкульні мотиви, що змушують їх публікуватися або котитися під три чорти, спілкуватися або вмерти.

І якщо ви такий компульсивний комунікатор, то ніщо не приваблює вашу увагу так, як реакція публіки — сигнал, що говорить: повідомлення одержано. Для багатьох письменників гонорар — прояв такого зворотного зв’язку, ніщо не свідчить про одержання повідомлення краще від виплати перших роялті, коли ваша книжка відбиває виплачений вам аванс. Це говорить про те, що люди реально пішли й купили її. (Плюс вам тепер є за що сходити в бакалію.) А ще ж є рецензії, які незалежно від того, блискучі вони або ж помилкові — інколи і блискучі, й помилкові водночас — багато говорять про те, як ваші ідеї сприйняли або не зрозуміли. За це в магазині не скупишся, але вони все одно відіграють для нас велике значення.

Реакції на роман з’являються не одразу, і ви немовби кислого пива обпилися після того, скільки всього вклали в цей купаж.

Уявіть собі, що ви маєте постійну роботу. Ви ходите в офіс щодня, а ще маєте кавову машину. Ваш офіс — на відстані трьох кроків від дверей вашої спальні. (Навіть їздити не доводиться!) Ви проводите в ньому час, переважно самі, і пишете, як пощастить — без втручання інших людей і перешкод. Інколи вам стає нудно, і ви берете пару вихідних, щоб зайнятися хатніми справами або сходити по магазинах. А інколи вам доводиться працювати до десятої ночі в суботу, бо перед цим ви брали в четвер і п’ятницю вихідний, і тепер ваша совість нашіптує на вухо, мовляв, негайно відпрацюй. Майже завжди ви тільки самі з собою.

Ви помітите, що часу на роман іде зазвичай не менше місяця і не більше року. Інколи трошки більше, інколи трошки менше. Коли твір готовий, ви його передаєте своєму агенту або редакторові, і він зникає з поля зору на декілька місяців. Потім вигулькує уже як позиція в видавничій черзі, по якій просувається згідно з чітко виписаними процедурами, перш ніж опинитися в картонній коробці з готовою продукцією. Простору для маневру майже не лишається, але коли ви здаєте книжку, то в гардкавері вона з’являється десь за рік (і ще за два роки — в м’якій палітурці).

Отже, раз на рік грають фанфари й пускають салюти, коли нова книжка відправляється в друк. Після цього на вас чекає тонка цівочка рецензій і читацьких відгуків, які тектимуть десь пару місяців. А потім знову довго пануватиме тиша, яку позначить лиш нетиповий фанатський лист (непропорційно велика частина якого, як і решта шістнадцять листів, перейматиметься грубою друкарською помилкою на сторінці сім, що її не помітили ні ви, ні жоден із ваших редакторів)...

З оповіданнями геть усе інакше. У порівнянні з романами вони значно скорочують цикл реакції читачів і критиків на твір. (Ось чому багато хто з нас береться передусім за оповідання, перш ніж сідати за романи.) Коротка проза виробляє залежність до себе, немовби ми — пацюки в біхевіористському експерименті, який винагороджує успішне виконання складної дії ударом електричного струму, прямо в медіальний передньомозковий пучок. Вам не тільки не потрібні місяці чи роки для їх написання (як зійде натхнення, то ви впораєтеся і за кілька днів чи навіть годин), а ще й можна запропонувати їх у журнал чи антологію і почути думку редактора вже за пару місяців. Ба більше, якщо журнал вирішить купити у вас оповідання, то воно вже може вийти друком за якийсь квартал. Тож сильніше тисни на кнопку, пацюче! Прекрасний вишкіл і мотивація набратися терпіння для більшої і повільнішої роботи з написання роману.

Тривалість циклу, що йде на створення й публікацію оповідань — мій другий мотив. Я працюю з новими ідеями так, як не зміг би, пишучи роман. Романи — це масштабні й громіздкі проєкти, що потребують чимало часу. На противагу їм коротка проза — швидкий інструмент випробування чогось нового з експериментальної майстерні автора. Я можу зосереджуватися на конкретній ідеї, механізмі чи знарядді її втілення і забути про все інше. Це тримає мене у фокусі і дозволяє не відволікатися на питання загальної збалансованості сюжету чи відповідності мотиваціям персонажа.

Відсутність серйозних гонорарів — також плюс. На кону стоїть менше. Пишучи роман, я не можу собі дозволити експерименти з неапробованою манерою письма. У найгіршому випадку, якщо текст вийде непридатним для редагування, я ризикую просто викинути в сміття результати піврічної роботи: халепа й потенційна катастрофа, якщо ви працюєте самі на себе та обмежені термінами подачі матеріалу. Зате у випадку з оповіданнями абсолютно не страшно пожертвувати днем чи двома й подивитися, чи спрацює ваш новий підхід. Згодуйте його журналу, покажіть публіці й подивіться, чим запасатимуться ваші читачі: гнилими помідорами чи золотими монетами. Або візьміть серйозніший приклад — новий стилістичний експеримент. Оповідання стає полігоном, на якому проходить випробування задум нового роману. Візьміть місяць, напишіть пару повістин чи й навіть велику повість та підберіть їм видавця журналу чи антології.

Хай там як, а ось мій «Палімпсест».

Оповідання, що входять до цієї збірки, я написав у проміжку між 1998 та 2008 роками. Деякі з них написано під конкретні гонорари. Принаймні до мене підходив редактор і казав: «А ти не хотів би написати мені історію про Х? З мене гроші!» Проте жоден із цих проєктів не був економічно вигідний. Гонорар служив лише виправданням. Ці історії займають діапазон від мікропрози типу «MAXOS» і до величеньких «Палімпсеста» або «Стратегічного відставання», повістей, що за своєю складністю підбираються до романів. Деякі розповіді писані під специфічні запити редакторів. (Наприклад, «Антикабельник» мав вписатися в техзавдання під конкретну антологію, чия тема — історії з альтернативного світу, де наука й технології пішли іншим шляхом.) Дещо я написав, під’юджуваний власним чортиком протиріччя (як сталося з оповіданням «Хіба шо в Пеклі...») — бо мені кортіло і свого оповідання про оборудки з Дияволом. Дещо постало як стилістичний експеримент (за інших обставин «Хобот і дебош» міг стати початком цілого роману, натомість я обрав простіший шлях, коли сів за «Saturn’s Children»). Решта створені в традиційному ключі (наприклад, «Місія надважлива» належить одному циклу з іншими історіями про Пральню, такими як «Atrocity Archives» і «The Jennifer Morgue»).

Усі вони мають спільну річ — це мій комунікаційний канал. Алло, як мене чутно? Прийом!

Стратегічне
відставання

○ Страх бомби

Коли лунає сигнал повітряної тривоги, Ґреґор саме годує голубів у парку.

Сутулий чоловік близько сорока, блідий і худорлявий, вбраний у темний костюм, він спершу навіть не звертає на цей звук уваги. Чоловік увесь зосереджений на птахах. Він стоїть на узбіччі бетонної доріжки, до якої зусібіч підступає вогкий газон. Згори траву ніби хто притрусив цементним пилом. Запхнувши руку якомога глибше в кишеню, він дістає останні крихти черствого хліба. Брудні, почорнілі від міської гарі голуби на скалічених лапках та опецькуваті припутні в біленьких комірцях — усі однаково старанно видзьобують найменші окрушинки. Ґреґор стоїть серйозний. Що йому зчерствілий окраєць — важить птаству за єдиний харч. Боротьба за виживання у пернатих чимось схожа і на становище людства, думає він. Усе впирається в обмеженість ресурсів та критичне розташування. Усе залежить від втручання сил за межами їхнього пташиного розуміння, сил, що підкидають їм дрібки та спостерігають за подальшою боротьбою. І тут ввімкнулася сирена.

Залопотівши крилами, голуби зникають у кронах дерев. Ґреґор розпростується та озирає все навколо. Справа не тільки в сирені. І це не навчання: мимо по доріжці велосипедом проїжджає поліцейський та активно махає йому рукою:

— Гей, ти! Негайно в укриття!

Ґреґор, крутнувшись, показує йому посвідчення:

— А де найближче?

Констебль тицьнув у напрямку громадської вбиральні за тридцять кроків.

— Там є підвал. Якщо не доберетесь, доведеться ховатися за східною стіною. Якщо не добіжите, то падайте й принишкніть за найменшою перешкодою. Бігом!

Поки Ґреґор думав, що на це відповісти, поліцейський покотився далі на своїй тарадайці і зник удалині.

Провесна. Ранок буднього дня. І вахтер у вбиральні ставиться до тривоги немовби до знаку визнання бездоганної чистоти тутешнього фаянсу. Забачивши Ґреґора, він підскочив на місці й жваво повів його вниз по гвинтових сходах. Точніше не повів, а попхав, наче курдуплистий троль у синій формі, що поповнює свої запаси в коморі.

— Три хвилини! — кричить троль. — Три хвилини й тримайтесь!

Як на Ґреґора, то цими днями забагато лондонців перевдягнулись у форму. Немовби дбання про свою роль у війні стримає невимовне і воно відповідатиме уявленням людей про зрозумілого ворога.

У повітрі щось двічі бахнуло, і сходовим колодязем покотилося відлуння. То мали пролетіти перехоплювачі Королівських або американських ВПС на зльоті із великої бази біля Генворта. Ґреґор роззирнувся: у бетонному тунелі на дерев’яних лавах сиділо пару садівників-мужлаїв, маргінальний тип із Сіті стояв, притулившись костюмом до стіни, й роздратовано крутив у пальцях сигарету, обпікаючи поглядом вивіски «Паління заборонено».

— Кляті правила, еге ж? — прогарчав він у бік Ґреґора.

Той усміхнувся собі тонкогубо:

— Що ж вдієш. — Угорський акцент виказував у ньому біженця. (Від чергового звукового удару задеренчали пісуари. Це про себе дала знати нова порція винищувачів.) Діловий тип — певно, його зв’язковий, Ґолдсміт. Ґреґор перевів погляд на лічильник в укритті. Його циферблат поволі крутився, говорячи про характерну відсутність радону та радіоактивного забруднення. Час знічев’я перекинутися словом-двома й виявити словесну культуру приматів. — І часто у вас тут таке?

Їм обом це зняло напругу. Він подумки хіхікнув. В очах співрозмовника Ґреґор мав би здаватися заморським гостем, із якогось нового володіння НАТО, куди розселили останню хвилю біженців, виплюнуту комуністами. Зважаючи на примірник газети «Телеґраф» і смугастий візерунок на його краватці, він мав би вже розібратися в Ґреґорові.

— А хіба ви не в курсі? Ви ж сюди якось добиралися? Часто буваєте на передовій, га?

— Зараз я тут із вами в бункері, — знизав плечима Ґреґор. — Звідки взятися передовій на сферичній поверхні?

Він акуратно присів на лаву навпроти ділка:

— Сигарету? — запропонував Ґреґор.

— Чого б я став відмовлятися. — На знак примирення тип із задоволенням узяв покурити. Пару хвилин вони мовчали й чекали, чи це вже час виходити на сцену Четвертій світовій, а чи це поки що її рекламний ролик.

Униз по сходах скотився новий звук — вібрування, що в ці дні означає відбій тривоги. Радянські бомбардувальники завернули додому, вкотре полоскотавши дрантивого лева попід його куцим хвостом. Махаючи руками, неначе вітряк, до них спустився туалетний троль:

— Палити в сховищі та укритті заборонено! — верещить він. — Геть! Забирайтеся геть, кому кажу!

Ґреґор вертається у Ріджентс-парк, щоби покінчити з годівлею голубів та віднести назад у контору залишки вмісту свого портсигара. Ділок іще не в курсі, але на нього чекає арешт, а його англійську націоналістичну-нейтралістську кліку інтернують. Тим часом Ґреґора викликають назад в Америку, у Вашингтон. Це його останній візит, принаймні в рамках поточного завдання. На припутнів чекають сутужні часи.

○ Вояж

Безмісячна ніч, і велетенський почервонілий вир Чумацького Шляху ховається десь за обрієм. Світло дає лиш зла булавочка Люцифера, — за такої темряви навіть газет не почитаєш.

Медді досить багато років, щоб вона ще пам’ятала часи, колі ніч виглядала абсолютно інакше: коли в небесах чатувала темрява, а на пів неба простягалися клапті вицвілої пряжі Чумацького Шляху. Часи, коли над заокругленим горизонтом з гудінням пролітали й блимали радянські аеростати, коли в геометрії панувало число пі, в астрономії можна було розібратися, а серйозні чоловіки, що розмовляли з німецьким акцентом та носили окуляри з роговою оправою, збиралися летіти на Місяць. Та все змінилося 2 жовтня 1962 року. День, коли життя втратило глузд. (Звісно ж, воно втратило глузд кількома днями раніше, коли розвідники U-2 пролетіли над бетонними укріпленнями на Кубі. Та є велика різниця між гупанням черевика по трибуні ООН й криками Хрущова, мовляв, ми вас усіх поховаємо, та пласкоземельним маренням, що настало по тому, розбивши на друзки історичний процес та зануривши їх у кошмари ревізіоністської географії.)

Та вернімося до справ сьогочасних і тутешніх. Вона сидить на палубі підстаркуватого трансатлантичного лайнера, який прямує нізвідки в нікуди. Вона роздратована, бо знову десь на нижніх палубах Боб налигався з матросами та дожирає їхню дорогоцінну матеріальну допомогу. Надворі надто темно, щоб читати щоденний бортовий бюлетень — розмножені на ротаційній машині розпливчасті заголовки про події в світі, що і так тане в кільватерному струмені корабля. До наступної пристані (пункту дозаправки десь у морі, яке гідрографи Національної адміністрації океанів та атмосфери в нападі не властивої для них дотепності прозвали Пресподнім океаном) іще мінімум два тижні, і в неї вже їде від нудьги дах.

Коли вони підписалися на цю еміграційну лотерею, то Боб навіть жартував: «Пів року в круїзі? Та ми потім з радості аж побіжимо на роботу!» Проте вона навіть уявити не могла, наскільки це плавання здаватиметься нескінченним. Вона вперше про це замислилася на четвертий тиждень без найменшої ознаки землі за бортом. За цей місяць вони подолали відстань, більшу від ширини Тихого океану, лише двічі зупинившись біля велетенських іржавих барж, щоб поповнити запаси пального. А то ж, виявляється, тільки шоста частина їхнього маршруту до Материка F-204 Нова Айова, що максимально безглуздо розкинувся десь в океані, який замінив собою видноколо 2 жовтня 1962 року. Ще за два тижні корабель проминув Радіатори. Радіатори линули з глибин океану й сягали стратосфери. Ці чорнющі Еверести, схожі на акулячі плавці, пнулись із води, немов пороги. І за ними тропічна задуха Тихого океану поступалася субарктичній прохолоді океану Пресподнього. Лавіруючи між скелями, лайнер скидався на таргана, що потрапив в ущелину між хмарочосами. Варто було Медді кинути єдиний погляд на цих вартових міжпланетного океану, як її пробрав дрож і вона заховалася в тісній каюті на наступні два дні, поки ті брили не зникли з поля зору.

Боб усе не вгавав, усе торочив про матеріалознавців НАОА та національних інститутів, що досі не розуміли, із чого їх зроблено. Аж поки Медді не визвірилася на нього. Бо здавалося, Боб геть не розумів, що насправді це ґрати на їхній клітці. Йому ця протока дарма що широкий Ла-Манш — такі собі ворота в майбутнє. Та для Медді вона означала кінець минулому життю.

Якби ж то Боб з її батьком не сперечались. Якби ж то мама не чіплялася до неї через Боба... Медді схилилася на поручень планшира й мало не пустилась духу з переляку, коли позаду неї хтось прокашлявся.

— Перепрошую, не хотів вас потурбувати.

— Усе гаразд, — відповіла вона, роздратована, проте неохоча це демонструвати. — Я вже йшла.

— Дуже шкода. Прекрасна ніч, — зітхнув незнайомець. Він відвернувся й поставив поруч із бортиком велику валізу, клацнув її замками. — Ні хмаринки на небі. Саме час пороздивлятися зорі.

Медді уважніше його оглянула. Коротка стрижка, невелике черевце й заклопотане обличчя чоловіка років тридцяти. Він не озирався, зайнятий біля якоїсь триноги, схожої на штатив фотографа.

— Це у вас телескоп? — запитала вона, розглядаючи короткуватий циліндричний предмет у футлярі.

— Так, — чоловік ніби зніяковів. — Мене звуть Джон Мартін. А вас?

— Медді Голбрайт. — Його сором’язливість напрочуд додала їй сміливості. — На поселення? Я вас раніше не бачила.

Чоловік розпростався й закрутив гвинти на ніжках штатива.

— Ні, не на поселення. Я — дослідник. П’ять років, повне утримання і карт-бланш на дослідження нового континенту. — Він охайно задер тубус, опустив його на опору й тугіше затягнув кріплення. — Мені потрібно наставляти цю штуку в небо й вести регулярні спостереження. Взагалі-то, я — ентомолог, але справ так багато, що, мабуть, стану й шевцем, і женцем, і на дуді гравцем.

— То вам видали цілий телескоп, справді? По-моєму, я ще ніколи не бачила жодного ентомолога.

— Жуколов з телескопом, ага, — підтакнув він. — Диво та й годі.

Заінтригована, Медді дивилася, як він прикручує на місце видошукач. Потім чоловік дістав блокнот і щось хутенько там черкнув.

— На що ви дивитесь?

— Звідси відкривається добрий вид на зорю S Золотої Риби, — відповів він. — Чули? «Сатани»? І її двох янголяток.

Медді підіймає погляд на зле булавочне світло і відводить очі, поки ті не печуть. Це зоря, але така яскрава, що навіть на відстані половини світлового року від неї лягає тінь.

— Ви про диски?

— Про них, аякже.

У нього в сумці лежить стара громіздка «броніка», що походить із часів перед тим, як Радянський Союз в один проковт поглинув Швейцарію та Німеччину. Він акуратно прикручує її до видошукача телескопа. — Інститут хоче, щоб я пів року робив їхні знімки. Нічого особливого. Кращого цей восьмидюймовий рефлектор не потягне. Позначати курс корабля на мапі. В трюмі є й більший телескоп. Коли я прибуду на місце, то вони хочуть відправити справжнього астронома, а поки що ж їх цікавлять фотографії на відстані шістдесяти тисяч миль від них. Бо їм потрібен паралакс. Щоб можна було розібратися, з якою швидкістю рухаються інші диски.

— Диски. — Для неї вони гола абстракція, але ентузіазмом Джона не можливо нехтувати. — Думаєте, вони схожі, е-е... на цей?

Вона не промовляє слова «Земля». Всім відомо, що Землі більше немає. Принаймні такої, як раніше.

— Хтозна. — Якусь хвилину він клопочеться біля незграбної касети з плівкою. — Там в атмосфері є кисень. Це ми знаємо точно. І вони чималі завбільшки. Та вони на відстані майже пів світлового року — це значно ближче від інших зір, але все ще дуже далеко для телескопів.

— Або ракет, — замислено вторує вона. — Або «спутників».

— Ніби зараз від них є толк.

Плівку заправлено. Чоловік схиляється над телескопом і наводить його на перший із дисків, за кілька градусів збоку від Сатани. (Неозброєним оком їх не роздивитися. Відбите ними світло видно тільки в телескоп.) Джон підводить на неї погляд.

— А ви пам’ятаєте наш Місяць?

Медді стенула плечима:

— Коли все сталося, я ще була маленька. Кілька разів, мабуть, бачила вночі. І вдень теж.

Він кивнув:

— Не те, що нинішні діти. Скажи їм, що колись ми жили на великій кулі, яка оберталася навколо власної осі, то вони вас ще й психом обізвуть.

— А як ви гадаєте, навіщо їм знати швидкість тих інших дисків?

— Щоби розуміти, чи настільки масивні вони, як і цей. Із чого їх може бути зроблено. І які в зв’язку з цим можна зробити висновки про їхніх творців. — Він невпевнено повів плечима. — Що толку мене питати? Я — простий жуколов. А ця штука значно... зна-а-ачно більша від жуків.

Джон хіхікнув.

— Там цілий новий світ.

Вона серйозно кивнула йому у відповідь і вперше по-справжньому його роздивилася:

— Мабуть, саме так.

○ Одважно йти туди,
де ще ніхто не був

— От скажи мені, товаришу полковнику, як воно там було насправді?

Товариш полковник ніяково просміявся. Йому сорок три, він усе ще стрункий, ніби який хлопчак, проте має меланхолійний вигляд, геть ніби повсюди бере з собою власну грозову хмарину.

— Та мені подих ніколи було перевести, — ніби він сам себе винуватить і стенає плечима. — Часу на себе не вистачало. Один оберт, півтори години. Що ж ви хотіли? Якщо вам і справді цікаво, то питати треба Германа. Часу в нього було більше.

— Часу, — зітхає його співбесідник і відхиляється на стільці так, що той дибиться на двох ніжках. По-справжньому старожитній стілець, безцінний оригінал часів королеви Анни, дарунок родом із дореволюційної Росії, якомусь царю абощо. — Ну, хіба не анекдот? Півтори години, два дні — це все, що ми встигли, поки нам не поміняли правила гри.

— Хто не поміняв, товаришу голово? — здивувався полковник.

— Та яка різниця хто. — Голова махнув рукою, туманно обвівши пів периметра розкішно вмебльованого кремлівського кабінету. — Справжній анекдот. Хто б то не був, а нас урятували від добрячої прочуханки на Кубі. І все через колгоспника Нікіту.

Якусь хвилину він пестив у руці чарку вина, потім випростався і поставив її недопиту на стіл. У полковника теж чарка в руках, але в ній — на знак подоланих труднощів — налито виноградний сік.

— Ці «хтосі», про яких мені йдеться, безперечно — братня соціалістична цивілізація із зірок, яка нас сюди й притягнула.

Чоловік невесело вишкірився, і його обличчя стало схоже на зморшкувату морду акули, яка зачула запах крові у воді.

— Братня соціалістична цивілізація? — невпевнено усміхнувся полковник, намагаючись зрозуміти, чи це такий жарт. І якщо так, то чи можна його розповідати іншим. Він і досі не розуміє, навіщо його викликано в особистий кабінет до голови уряду. — Нам щось про неї відомо? Ну, тобто я хотів сказати, чи можна мені про це...

— Не переживай, — гмикнув Алексєй, розвіявши всі сумніви полковника. — Так, у тебе є допуск до цієї інформації. От тільки немає в нас ніякої інформації. І це мене хвилює, Юрію Алексєйовичу. Ми робимо умовивід про цілеспрямованість цієї події, про те, що запущено рушії великого історичного процесу, але наша діалектика мовчить. Я радився зі спеціалістами, просив їх поворожити на курячих тельбухах, але всі як один, немов папуга, торочать-повторюють стару догму: «Будь-який вид розумних істот, достатньо розвинутий, щоб утнути з нами цей жарт, товаришу голово Ради Міністрів, повинен був здолати неминучий еволюційний шлях до комунізму! Тільки погляньте, що вони для нас зробили!» (Слова, до речі, належать Шкловському.) І так. Я дивлюся. І що ж я бачу? Шість міст, де не можна жити. Космічні кораблі, які не тримаються в небі. І ландшафт, який Сахаров зі своїми розгубленими розумаками не годен пояснити. Навколо нас, ма’ть їх так, чудеса, дивовижі й знаки в небі. Візьми хоча би галактику, частиною якої ми повинні були би бути, якій зараз чомусь на мільйон років більше і вона на додачу проявляє симптоми масштабних рукотворних процесів. У нашому раціональному світі не місце чудесам і дивовижам. Від них у самого товариша генерального секретаря розігралася ціла виразка шлунка. Ти про це знав?

Полковник аж вирівнявся в кріслі, завмерши в очікуванні кульмінаційної репліки: адже всім в СРСР відомо, коли Брежнєв говорить «жаба», квакати доводиться очільнику уряду. І ось він тут, сидить у його кабінеті та на власні очі бачить, як Алексєй Косигін, голова Ради Міністрів і третя найвпливовіша людина в Радянському Союзі, переводить подих.

— Юрію Алексєйовичу, я тебе сьогодні запросив до себе, бо мені потрібно, щоб ти допоміг мені заспокоїти виразку Леоніда Ілліча. Ти в нас авіатор, герой Радянського Союзу, і що найважливіше, не тільки достатньо розумний, щоби взятися за це доручення, а й досить молодий, щоб довести його до кінця. Старі пердуни у Ставці тобі не рівня. (Закарбуй ці слова собі на носі — на нього піде чи не все життя.) Ти вже мені пробач за прямоту, але на своїй теперішній посаді ти нам потрібен, як зайцю стоп-сигнал. Погляньмо правді в очі: жодна з пташок Корольова більше нікуди не полетить, навіть з атомним двигуном на ракеті-носії, який вони зараз розробляють. — Косигін зітхнув і вирівняв плечі. — У нас більше немає необхідності в існуванні Центру підготовки космонавтів. Уже є проєкт постанови. І наступного тижня його погодять: ми згортаємо програму пілотованих польотів у космос, загін космонавтів розформовуємо, а його склад перерозподіляємо на виконання інших обов’язків.

Полковник скривився.

— Невже без цього ніяк, товаришу голово?

Косигін осушив свою чарку й удав, ніби не почув критики в його голосі.

— У нас і так дефіцит ресурсів. Проте, Юрію Алексєйовичу, ваша підготовка стане вам у нагоді, — вищирився він по-вовчому. — Ви досліджуватимете нові світи на своєму новому кораблі.

— Новому кораблі? — кивнув полковник, до нього туго доходить, немов до нокаутованого: — Кораблі?

— Ну, блядь, не на коня ж тебе садовити, — гаркнув Косигін. Він кладе на бювар глянцеву фотографію. — Час не стоїть на місці.

Полковник кілька разів кліпнув очима, намагаючись розібратися, що він бачить по центру знімка. Потайки втішений, голова уряду спостерігає за виразом його обличчя. Хто би не бачив зображене вперше — обов’язково втрачає дар мови.

— Не впевнений, що розумію, товаришу голово...

— Усе дуже просто. Тебе готували вивчати нові світи. Це тепер не можливо. Принаймні не на ракетах. Ракети тепер і до орбіти не добираються. В мене, в астрономів нервові зриви один за одним, так намагаються пояснити чому. Та всі вони згодні в одному ключовому моменті — ракети нам тепер не поможуть. Щось не те з гравітацією, кажуть, вона навіть на зоряне світло тепер впливає. — Голова постукав пальцем по фотографії: — Зате можна скористатися ось цим. Його винайшли ми, а не чортові американці. Називається екраноплан. Більше ви не будете прикутими до землі космонавтами, ви навчитеся їх водити. То що скажете, полковнику Гагаріне?

Полковник беззвучно присвиснув крізь зуби. Він нарешті розібрався з мірилом. Схоже на гідроплан з обрізаними крилами, обабіч кокпіта — секції з реактивними двигунами. Проте ще жодна амфібія не злетіла з парою МіГів-21 на спині.

— Та він же більший від крейсера! Атомний?

— Аякже! — голова раптом припинив усміхатися. — І коштує не менше від місячного проєкту Корольова, генерал-полковнику. Постарайтеся його не впустити.

Приголомшений і ошелешений, Гагарін підводить погляд:

— Це для мене велика честь, товаришу, але...

— Тільки не починай, — перериває його голова уряду. — Тебе й без цього мали підвищувати в черговому званні. А от посада, яка йде до нього в навантаження, принесе тобі не меншу славу, ніж перший політ у космос. Якщо хочеш, вважай це своїм другим польотом. Але поразки я не прийму. Ця штука коштує велетенських грошей. На кону стоїть не твоя шкура, а вся наша раціональна цивілізація.

Косигін нахилився поближче:

— Десь там існують настільки розвинуті створіння, що вони облупили шкуру з нашої Земельки, наче з ягідки винограду, та розіслали її по цьому диску. Навіть гірше: перебрали нас до найменшого атома та скопіювали, наче той американський «ксерокс». Але не тільки нас. Ти ж у курсі про існування інших материків в океанах. Ми вважаємо, що деякі з них мають своїх жителів. Інакше це все безглуздо. Так от. Твоє завдання — вийти на «Сергії Корольові», першому кораблі в своєму класі, в історичне п’ятирічне плавання. Ти відважно підеш туди, де ще ніхто з радянських людей не був, вивчатимеш нові світи, шукатимеш нові народи та встановлюватимеш із ними братерські соціалістичні взаємини. Але твоє головне завдання — дізнатись, хто побудував цю велетенську мишоловку і що ми тут робимо. Повідомити про це нас. Ми повинні це з’ясувати раніше від американців.

○ За процедурою комітету

У Вашингтоні, округ Колумбія, квітнуть вишні, і Ґреґор пріє від літньої спеки. Він було звик до відносної прохолоди Лондона, і тепер губиться від цієї незвичної переміни клімату. Це правда, що із зникненням часових поясів перельоти стало легше переносити, але для нього це все одно слабка розрада: адаптуватись доводиться навіть зараз. Диск плаский, і через це джерело денного світла (полярні спалахи від акреційного диска всередині осьового отвору, як його називають учені попри те, що ці слова абсолютно не зрозумілі простим людям) однаково росте і слабшає, де б ви не стояли.

Він перебуває в старомодному адміністративному корпусі періоду шістдесятих із комплексом залів для засідань у стилі суцільних сімдесятих: меблі кольору паленої умбри з відтінками оранжевого, хромованими стільцями та копіями Кандінського на стінах. Ґреґор чекає перед дверима, поки не дзумить зумер та адміністраторка з-за своєї друкарської машинки IBM не гукає його:

— Заходьте. На вас чекають.

Ґреґор відчиняє двері. Він готовий до можливого виробничого травматизму, але це далеко не найстрашніше в його професії.

— Сідайте, — запрошує його Сет Брандл. Він — голова Ґреґорового відділу. Посірілий конторський функціонер, значно вправніший у кабінетних інтригах, аніж кілерстві під час виконання завдань. Його прикриття, як і в Ґреґора — скромна посада в Управлінні оцінки технологій при Конгресі. А по факту обоє працюють геть на інше відомство попри те, що і те, й інше мають концептуально однакове завдання: виявляти технологічні загрози й душити їх у зародку.

Брандл у приміщенні не сам. Його представляють:

— Ґреґ Замза очолює наш філіал у Лондоні. Займається науково-технічною розвідкою. Ґреґу, знайомся, це — Маркус. Цивільний консультант.

Лисий німець із тонкими рисами обличчя всміхнувся і кивнув головою. Він вбраний в елегантний діловий костюм і носить окуляри в роговій оправі. Ґреґору він не подобається із першого погляду. Маркус — перебіжчик, колишній шпик зі Штазі, який накивав п’ятами ще до брежнєвських чисток середини шістдесятих. Через його присутність у цієї наради буде специфічний присмак.

— Маррі Фокс. Він від Ленґлі.

— Вітаю, — говорить Ґреґор, намагаючись осягнути астрономічний порядок критичної маси, яку тут вирішив зібрати Стоун. Це матиме політичні наслідки. Адже контори, на які працюють Ленґлі та Брандл, навіть не спілкуються. Не кажучи вже про співпрацю.

— І ще один цивільний фахівець, доктор Саган. — Ґреґ киває доктору, худорлявому парубку з блиском у карих очах і довгими хіпанськими патлами. — У Ґреґа для нас є дуже особиста інформація, — править далі Брандл. — Дещо цікавеньке, прямо із Лондона. Ґреґу, будь ласка, без джерел.

— Без джерел, — вторує йому Ґреґ. Він підсунув собі стілець і сів. Тепер, коли він уже тут, доведеться зіграти виділену йому Брандлом роль. Її він вивчив іще в літаку додому, коли знайомився із конфіденційною інструкцією.

— У нас є безспірні агентурні дані, що росіяни мають... — Він прокашлявся в кулак. — Перепрошую, — зиркає він на Брандла, — мені вільно доповідати інформацію рівня Collection Ruby?

— У всіх є допуск, — сухо відповідає Брандл. — Саме тому в шапці листа написано «Об’єднаний комітет».

— Зрозумів. Моє запрошення було напрочуд лаконічним. — Ґреґор мало не випустив на волю зітхання, що немовбито промовляло: «Мене терміново відкликали назад. Звідки ж мені знати, що у вас тут коїться». — То чому ми тут зібралися?

— Вважайте це черговим колективним обговоренням, — говорить хитрий Фокс із ЦРУ. По ньому геть не видно жодного завзяття.

— Ми тут зібралися, щоб зрозуміти, що навколо відбувається, тому потребуємо розвідданих із протилежного боку завіси.

Д-р Саган, який усе це мовчки вислуховував, закинувши набік голову, немовби дуже розумний дрізд, раптом повів бровою.

— Так? — питає його Брандл.

— Е-е... ммм... а ніхто нічого не хоче мені пояснити? Я вперше на засіданні об’єднаного комітету.

«Що правда, то правда», — думає Ґреґор. Це взагалі чудо, що Сагана визнали політично благонадійним. Надто щиро він дружить з деякими російськими астрономами. Їх-то точно тримає за горло Перше управління КДБ. А ще — висловлював (негласні, звісно) сумніви щодо поточної політики Держдепу. При Мак-Намарі такого робити категорично не можна.

— Це — Консультативна рада комітету, яка постачає інформацію зовнішнім бюро Центрального управління інформації від імені колегії авторитетних експертів, що представляють різноманітні розвідувальні установи, — нудним голосом пробубнів Ґреґор. — Якщо відкинути все це бюрократичне шумовиння, то іншими словами ми — це мудреці-дорадники, які вирішили піднятися над бюрократичними каналами зв’язку та постачати рапорти в Управління оцінки технологій, що потім одразу лягають на стіл директору ЦРУ. Ми не ретранслюємо філософію жодного з управлінь чи міністерств, ми — дельфійські оракули, що каналізують нашу синергію без переваги жодній із сторін. Ініціатива постала після Кубинської кризи, щоб більше ніколи не дозволити жодному випадково збитому гурту аналітиків загнати нас у кут. Одне з процедурних правил Консультативної ради комітету — включати до його складу щонайменше одного інакомислячого: на відміну від комуняк ми усвідомлюємо власну недосконалість.

Ґреґор кинув гострий погляд на Фокса, якому вистачило розуму не роззявляти рота.

— Ну, зрозуміло, — вагаючись, відповів Саган. І з притиском продовжив: — То ось чому мене запросили? Це єдина причина, навіщо мене викликано з Корнеллу?

— Аж ніяк, докторе, — видавив із себе Брандл, кидаючи неприємні погляди на Ґреґора. Перебіжчик із НДР мовчить, неначе який розумака, мовляв «Я вище ваших чвар». — Ми тут зібралися, щоб обговорити стратегічні рекомендації нашим політикам. Масштабно стратегічніші.

— Будівничі, — озвався Фокс. — Ми тут для того, щоб обговорити наші альтернативи. Що і як робити, коли або якщо вони об’являться. Розробити рекомендації для наших дій. Вас рекомендували ваші колеги по... е-е... СЕТІ.

Саган не йме йому віри.

— Хіба ж це не очевидно? — питає він.

— Га?

— Не буде в нас ніяких альтернатив і вибору, — криво всміхнувшись, пояснює молодий професор. — Хіба термітник веде перемовини з ядерною наддержавою?

Брандл подався вперед:

— Невже ваша позиція настільки радикальна? Ще ніколи так не було, щоб не лишалося простору для маневру. Нам відомо, що це рукотворна конструкція, хтозна — раптом її будівничі досі живі? Хай би й мали зелену шкіру та шість очей.

— Боже мій, — Саган зігнувся й затулив обличчя руками. За якусь мить Ґреґор уторопав, що той сміється.

— Перепрошую? — Ґреґор озирнувся. Це подав голос німецький перебіжчик. Вольфф, чи як там його. — Гер професор, може, ви поясните, що вас так насмішило?

Минає якась мить. Саган відкинувся на спинку крісла, подивився в стелю і зітхнув:

— Уявіть собі сингл, вініл-сорокап’ятку з отвором посередині. Цей внутрішній отвір має радіус половину астрономічної одиниці, це сорок шість мільйонів миль. Зовнішній край невідомого радіуса, але ймовірно дорівнює приблизно двом з половиною астрономічним одиницям, тобто двомстам сорока п’яти мільйонам миль. Скільки наш диск завтовшки — не відомо. Сейсмічні хвилі відбиваються від жорсткого дзеркалоподібного шару на глибині восьмисот миль. Можна припустити, що його загальна товщина сягає восьми тисяч миль. Це якщо його середня густина зіставна з тим, що ми знали про Землю. Сила тяжіння біля поверхні однакова з тією, яка була на нашій рідній планеті. І відколи нас пересадили на новий світ, і ми тут вижили, то можна зробити висновок, що це напрочуд сприятливе саме для нашого виду життя середовище. От тільки в більших масштабах усе відрізняється.

Астроном сів на кріслі рівно:

— Джентльмени, ви хоч уявляєте, наскільки могутніми, до абсурду, мали би бути ті, хто збудував цей світ?

— Що означає «до абсурду»? — радше зацікавлено, аніж роздратовано перепитав Брандл.

— Первинний аналіз виконав один мій колега, Ден Олдерсон. Чесно кажучи, думаю, він би тут вам краще прислужився, якби ви його запросили. Хай там як, а ось вам по пунктах. Пункт номер один — друга космічна швидкість, — Саган показує кощавий палець. — На нашому диску гравітація не зменшується згідно із законом обернених квадратів, так як вона поводиться на сферичному об’єкті, схожому на нашу рідну планету. Грубо кажучи, в нас приблизно така сама сила тяжіння, але щоб досягнути орбіти, потрібна значно більша швидкість. Разів так у двісті, насправді. Ракети, які могли долетіти до Місяця, тут одразу валяться з неба, коли в них закінчується пальне. Пункт номер два, — показує два пальці. — Площа і маса диска. Якщо він двосторонній, то площа його поверхні дорівнює мільярдам і мільярдам Земель. Ми застрягли посеред океану, повного чужих материків, але гарантій, що тамтешнє середовище настільки ж сприятливе — не маємо. Раптом ми — єдиний і крихітний оазис в океані інакшості?

Астроном узяв паузу налити собі води та обвів поглядом стіл:

— А перспектива така: цей світ настільки великий, джентльмени, що якби кожна сота зоря в галактиці мала по планеті земного типу, тільки одна ця конструкція могла би підтримувати населення всієї нашої галактики. Тепер щодо маси. Уся ця конструкція важить, як п’ятдесят тисяч сонць. Скажу прямо: це неможливо. Від швидкого саморуйнування та перетворення на чорну діру її рятують поки що не відомі закони фізики. І сили відштовхування, чим би вони не виявилися, досить потужні, щоби витримувати вагу п’ятдесяти тисяч сонць. Тільки на мить замисліться про це, джентльмени.

У цей момент Саган обводить очима навколишні погляди. Вони порожні. Він скорботно хіхікнув.

— Я просто хотів сказати, що існування цієї конструкції суперечить природі й законам фізики, як ми їх розуміємо. І з самого факту, що вона таки реально існує, можна зробити деякі висновки. По-перше, наше розуміння фізики не повне. Ну, це, можливо, і не новина, адже загальної теорії всього ми так і не вивели. Тридцять років її шукав Айнштайн і так нічого й не знайшов.

— А по-друге, — і тут Саган раптом набув утомленого вигляду, від якого вмить зістарився понад міру, — ми раніше вважали, що чужопланетний розум буде принципово збагненний для нас: такі самі істоти, хоч би й з кращими технологіями. Мені чомусь здається, ви й досі дотримуєтеся такого погляду. Колись у шістдесят першому на одній конференції ми вдалися до мозкового штурму й спробували припустити, до наскільки великих космічних інженерних проєктів могла би вдатися цивілізація, що скорила космос. І Фрімен Дайсон із Принстона запропонував ідею найбільшого будівництва, яке нам тільки спало на думку. Задля нього довелось би демонтувати Юпітер і перетворити його на підхожу для людей територію.

Це мав би бути диск десь у сто мільйонів разів більший від Дайсонової сфери. Але тоді ми не взяли до уваги фактор часу.

— Часу? — перепитав спантеличений Фокс із Ленґлі.

— Час, — підтвердив Саган, якось відсторонено всміхнувшись. — Ми дуже далеко від наших рідних околиць галактики. Хто би нас сюди не переніс, та не зміг аж настільки маніпулювати законами фізики, щоби обійти швидкість світла. Щоби подолати дистанцію від нашого колишнього місця розташування сюди, в наш новий зоряний дім у Малій Маґеллановій Хмарі, світлу знадобиться приблизно сто шістдесят тисяч років. Фактор часу ми встановили випадково, вимірявши відстані до відомих перемінних-цефеїд, як тільки врахували зсув синьої частини їхнього спектру та прийняли факт, що деякі з них повільно змінюють частоту. А вона змінилася дуже сильно. Наші найбільш обґрунтовані припущення говорять про вісімсот тисяч років, плюс-мінус двісті тисяч. Це вчетверо довше від тривалості існування нашого біологічного виду, джентльмени. Ми — викопні рештки, археологічний експеримент або щось типу того. Для наших викрадачів ми не рівня, ми для них предмет якогось незбагненного досліду. Мені не відома його ціль. Маю кілька припущень, але...

Саган знизав плечима й замовк. Ґреґор перехопив погляд Брандла, і той легко похитав головою. «Тримай язика на припоні». І Ґреґор киває. Саган міг здогадатися, що поруч із ним в одній кімнаті сидять вивідувач ЦРУ та перебіжчик зі Східної Німеччини. Але йому поки що геть не обов’язково знати про Службу відчуження.

— Ну, то вже хай буде, як є, — слова Фокса валяться у тиші на стіл, немов каміння. — Але в мене питання: що нам казати директорові ЦРУ?

— Пропоную почати з огляду інформації Collection Ruby, — сказав Ґреґор і кивнув Сагану. — А вже потім, коли підтягнемо по ній геть усіх, може, й вирішиться, чим хвалитись перед директором.

○ Гарматне м’ясо

Медлін і Роберт Голбрайти покидають борт одними з останніх іммігрантів до нового світу. Коли вона озирається на блискучий білий бік лайнера, то обрій, здається, ходить у неї в голові ходуном, намагаючись прибрати нової та протиприродної після майже піврічного перебування в морі форми стазису.

Нова Айова геть не пласка і не нова. Круті бескиди височіють обабіч неприродньо глибокої гавані (ласкава послуга компанії «Дженерал атомікс», що вигризла її в місцевій кореневій породі). Фунікулером на зубчатій передачі Медді, Роберт і їхні чотири дорожні валізи піднімає на плато до портового міста Форт-Айзенгауер, розташованого на висоті тисячі футів. Далі їм в орієнтаційний табір для новоприбулих.

Медді притихла й мовчить, а Боб, не помічаючи цього, без упину теревенить про нові можливості, роботу й діляночку землі, на якій вони збудують собі дім.

— Ми ж у новому світі, — виголошує він в одну мить. — Хіба це не захопливо?

— В новому світі, — тільки й повторила за ним Медді, прикусивши язика й утримавшись від якоїсь шпигачки в бік чоловіка. Вона дивиться у вікно, поки вагончик повільно пнеться вгору прямовисним крутосхилом. Поволі перед ними виростає місто. От тільки слово «місто» тут недоречне. Місто повинно було би асоціюватися із чимось тривким і солідним. А Форт-Айзенгауеру менше п’яти років, це такий собі лейкемійний поріз на місцевому ландшафті, що його завдали інженерні війська. Найвищий будинок належить губернатору і має три поверхи. В архітектурному плані це еклектична суміш Дикого Заходу й Радарної доби, при якій будинки з нетесаних соснових дощок різко контрастують на фоні сірих бетонних коробок із системами «Петріот», що пильнують морську сторону. Рано чи пізно тут об’являться орди комуняк. Але так просто вони не пройдуть.

— Місто пласке як стіл.

— До найближчих гір двісті миль, вони ген за прибережними рівнинами. Невже ти навіть не зазирала в мапи?

Медді знехтувала цим дрібним випадом у свій бік. Вагончики пищать і деренчать, здіймаючись нагору. Фунікулер астматично чмихнув біля дерев’яного перону і відригнув клуб насиченої водяної пари. А за якусь годину вони вже обоє сиділи, втомлені й змокрілі, у вестибюлі незугарної казарми, збитої із нетесаних дощок. У великій залі стоять ряди столів і жменька знуджених на вигляд типів із колоніального управління. З оберемками паперів люди блукають від стола до стола, тихо відповідають на питання і проставляють офіційні штампи на документах. В глибині приміщення біля гори багажу майбутні колоністи тирлуються, ніби неспокійна худоба. У це парке пообіддя Медді з Робертом тримаються свого місця в черзі й напружено виловлюють уривки діалогів.

— Країна походження? Освітня кваліфікація? Так, і це ваше останнє місце роботи?

Здається, посадовці з доброго дива одержимі питаннями раси та релігії. Адже мало не чверть людей у залі — біженці з Індії та Пакистану або ще й дальших глибин загадкового Сходу.

— Роберте? — шепоче вона.

— Усе буде гаразд, — з удаваною впевненістю відповідає чоловік. Увесь у свого батька, намагається випинати щоки, немовби солідний сім’янин. Периферійним зором вона бачить це й остаточно зневірюється. Настала їхня черга.

— Імена, паспорти, країна походження? — Вусань за столом небагатослівний, знуджений і роздратований від спеки.

— Роберт і Медлін Голбрайти з Канади, — усміхається до нього Роберт і простягає їхні паспорти.

— Угу. — Посадовець ретельно, дуже по-американськи продивляється папери. — Освіта? Останнє місце роботи?

— Я... е-е... підробляв на СТО. Бо вчився на проєктуванні промислових споруд, у Торонто. Покинув на останньому курсі. Медді... А Медді — вона дипломований парамедик.

— Працювали на швидкій? — прикипів до неї поглядом посадовець.

— Що? А... ні... Щойно одержала диплом.

Від таких несподіваних запитань вона починає метушитися.

— Кгхм. — Чоловік ставить загадкові позначки навпроти їхніх прізвищ у довгому списку, який не просто звисає з краю стола, а ще й волочиться по підлозі. — Наступний.

Він віддає їм назад паспорти, вручає декілька карток і показує на довгий ряд столів.

Ззаду їх уже підпирають, коли Медді раптом бачить напис на квитках. На її написано «Медсестра-стажистка», а от Роберт, не зводячи погляду зі свого, бурмоче:

— Ні, це помилка.

— Бобе, що там таке? — Вона зазирає йому через плече. Ззаду хтось штовхається. На картці чоловіка сказано: «Робітник (некваліфікований)». Решту вона прочитати не встигає.

○ Капітанський журнал

Юрій Гагарін струшує з ніг черевики, послаблює краватку і відкидається на спинку крісла.

— Тут же спекотніше, ніж на гадській Кубі! — скаржиться він.

— Командире, були на Кубі? — Його товариш усе ще стоїть, наливає склянку холодного чаю і передає молодому генерал-полковнику. Потім робить те саме і для себе.

— А, дякую, Міша, — втомлено посміхається колишній перший космонавт. — Іще до вторгнення. Сідай.

Міша Городін — єдина людина на кораблі, якому не обов’язково зважати, пропонує йому капітан сісти чи ні, і тим не менш він усе одно вдячний. Навіть крихту поваги заробити не просто, а сонячна вдача Гагаріна і його дружній характер й не порівняти з довбодятлами, під якими йому доводилося служити раніше. Існує така категорія офіцерів, що вважають, ніби коли ти якийсь замполіт, то значить, служиш десь там під ними. Проте Юра не такий. По-своєму, він якраз і є та Нова Радянська Людина, саме вособлення прогресу. Завдяки цьому життя одразу здається простішим, бо Юра один із тих офіцерів флоту, яким не доводиться плювати на думки свого заступника із політичної частини. І якби їхні стосунки не було змащено повагою, то життя йшло би з великим рипом. При цьому не забувайте, Юра командує єдиним військовим кораблем у підпорядкуванні космічних сил, роду ракетних військ стратегічного призначення — іще один кричущий виняток зі звичайної військової субординації. Здається, його призначення порушило всі можливі правила.

— І як там було, командире?

— Страшенна спека. Вологість як оце зараз. Красиві жінки і чимало темношкірих товаришів, що рідко милися. Дуже весело насправді, але постійно хотілося озиратися назад, на море. Ти ж у курсі, що навіть тоді там стояла американська база? Ґвантанамо? Зате тепер бази вже немає. Там самі руїни. — Гагарін спохмурнів. — Мерзотники.

— Американці?

— Ага. Так засрати маленький і беззахисний острів, тільки тому що не змогли дотягнутися до нас. Пам’ятаєш, усім дітям видавали таблетку йоду? Радіоактивні хмари вкрили не Ленінград і не Горький. То була Гавана. Думаю, вони просто не схотіли визнавати катастрофічних втрат.

Міша сьорбає чай.

— Нам пощастило втекти.

До біса бойовий дух, у приватній розмові з командиром можна в цьому зізнаватися. Краєм ока Міша бачив рапорти КДБ про ядерний потенціал тодішніх США, від яких холонула кров. Поки Нікіта тупо блефував про ядерний щит Родіни, американці навпаки — приховували реальний потенціал свого арсеналу. І не тільки від решти світу, у першу чергу — від себе самих.

— Так, тоді безсумнівно все полетіло під три чорти. Якби ми всі не прокинулися тут, то навіть не знаю, чим би все закінчилося. Тоді вони нас перевершували по озброєності. Не думаю, що вони самі це розуміли. — Гагарін трошки повеселішав: він визирнув у відкритий ілюмінатор, єдиний, що відчиняється в його особистій каюті — і посміхнувся: — Але це не Куба.

Мис, що піднімався над затокою, тільки підтверджував його слова. Жоден тропічний острів на Землі ніколи не мав такої химерної рослинності. Або таких руїн.

— Ні, аж ніяк. А що з руїнами? — Міша поставив склянку з чаєм на картографічний столик.

— Так, — Гагарін подався вперед. — Саме про них я й хотів з тобою поговорити. Я розумію, що згідно з наказами, дослідження входять у наш мандат. Але нам трохи бракує кваліфікованих археологів, правда? Нумо прикинемо: ми на відстані чотириста сімдесяти тисяч кілометрів від дому, шість основних кліматичних поясів, п’ять материків — наші поселенці доберуться сюди нескоро, еге ж? — Він узяв делікатну паузу. — Навіть якщо чутки про реформу пенітенціарної системи мають під собою ґрунт.

— Дилема, як не крути, — люб’язно погоджується Міша, зумисно пропустивши повз вуха останній коментар капітана. — Але ми можемо собі дозволити деякий час. Тут нікого немає. Принаймні в радіусі вчорашнього розвідувального польоту. Я готовий поручитися за лейтенанта Чехова, він надійний і серйозний мужчина.

— Я не розумію, як можна проминути ці руїни, не дослідивши їх. У нас обмежений ресурс, та і в будь-якому разі я не хотів би допустити чогось, від чого зароблю на горіхи від Академії. Ніяких пошуків скарбів, ніяких розкопок, поки сюди не доберуться яйцеголові. — Гагарін беззвучно мугикає під носа, аж раптом плескає себе по стегну: — Думаю, ми знімемо фільм з нагоди дня народження товариша генерального секретаря і його святкування. По-перше, виставимо бойову охорону по периметру берега. Спецурі час відпрацьовувати літри видудленої горілки. Потім ми з тобою візьмемо другий головний науковий загін і підемо в найближчі руїни. З освітленням і кінокамерами. Закарбуємо все це на плівці. Нехай головаті думають удома, в Москві. Нехай там вирішують, що ми бачимо і чи варто сюди вертатись із командою археологів. Що скажеш, Мішо?

— Скажу, говорите логічно, товаришу генерал-полковнику, — сам собі киває заступник по політичній частині.

— От і вирішили. Безпрограшний варіант. Адже те, що ми не помітили ніякої активності місцевого населення, не означає, що тубільці не сидять десь у нетрях.

— Як оті ящірки минулого разу, — насупився Міша. — Дрібні фіолетові гади!

— Нічого. Ми і з них зробимо щирих комуністів, — не здається Юра. — Вип’ємо ж за те, щоб із маленьких фіолетових ящірок вийшли справдешні комуністи і постріляли зі своїх духових трубок усіх замполітів! Ну їх у сраку!

Гагарін лиховісно вищирився, та Городін знає, що він спеціально його розпалює, і тому з іскринкою в очах і собі піднімає чарку:

— І за отруту, яка не діє на людей!

○ Дискографія

Увага!

Цей інформаційний фільм передбачає допуск до таємниці із грифом «COLLECTION RUBY». Якщо ви не маєте допусків «COLLECTION» і «RUBY», то повинні негайно покинути аудиторію і доповісти черговому офіцеру безпеки. Розголошення секретної інформації невповноваженим особам є федеральним злочином і передбачає покарання у формі штрафу до десяти тисяч доларів і/або позбавлення волі строком до двадцяти років. Ви маєте тридцять секунд, щоби звільнити аудиторію і доповісти черговому офіцеру безпеки.

Голос за кадром:

Океан — останній рубіж. Від того скороминущого дня, коли ми виявили, що нас перенесено у цей плаский світ, минуло дванадцять років, протягом яких ми вели бій із безмежним океаном, що тягнеться, скільки сягає око. Ми також ведемо бій проти поширення комунізму на ще не знаних нам материках, задля чого вдалися до стратегії досліджування і стримування.

Кадр:

Зі стартового майданчика повільно злітає ракета «Атлас». Із хвостової частини б’є полум’я. Вона проноситься повз технологічні башти і зникає в небі.

Перехід:

Вид із камери, закріпленої на носі. Вона скерована вниз уздовж боку ракети. Поверхня землі зникає внизу й розпливається в голубому тумані. Небо за ракетою поволі чорнішає, але земля все ще займає значну частину панорамного огляду ширококутової камери. Відвалюється хвостова спідниця першої ступені, і тепер видно блідо-голубе полум’я основного двигуна: внизу можна впізнати контури каліфорнійського узбережжя. Потім помітно зморщується Північна Америка, і в поле зору неквапом запливає дивний контур, схожий на якийсь шифр чужинецькими письменами. Повністю вигорає і відпадає перша ступінь. Крутячись, камера ловить сонячне світло, що відбивається від розгінного блоку «Центавр». Вмикається його двигун, несучи ракету все вище й усе швидше.

Голос за кадром:

Нам не втекти.

Перехід:

Порожньою голубою чашею неба черкає метеор. Він уповільнюється, розкриваються парашути.

Голос за кадром:

У 1962 році ця ракета винесла би у відкритий космос дві тонни корисного вантажу. Так було, коли ми жили на планеті, що була сплющеною сферою. Життя на блюдечку, здається, інакше: будь-де на його поверхні гравітаційне тяжіння становить константу, тоді як розвинути достатню швидкість, щоб покинути цей світ, неможливо. По суті, яку би ракету ми не запускали вгору, вона неодмінно падає. Навіть ядерну. Згідно з розрахунками науковця Лабораторії реактивного руху Дена Олдерсона, покинути Маґелланів диск удасться лише на швидкості понад тисячу шістсот миль на секунду. А все тому, що маса диска набагато перевищує масу зорі — по суті, він у п’ятдесят тисяч разів важчий за наше Сонце.

Чому він не колапсує і не перетворюється на сферу? Ніхто не знає. Фізики припускають, що творці диска опанували п’яту силу, яка відповідала за раннє розширення Всесвіту — вони її звуть «квінтесенцією». Гірка правда полягає в тому, що насправді нікому це точно не відомо. Також ми не розуміємо, як ми тут опинилися в одну мить. Щось, що перебуває далеко за межами нашого розуміння, облупило материки й океани нашої Землі, немовби зняло шкуринку з виноградинки, і перенесло їх на цей чужинський диск.

Перехід:

Мапа. На ній розкладено земні материки: по один бік Америки, на сході від них Європа, Азія та Африка. Далеко за Індонезійським архіпелагом на краю безмежного океану зависнули самотні Австралія та Нова Зеландія.

Мапа сунеться праворуч. У поле зору потрапляють дивні нові континенти, з порізаними узбережжями, велетенські. Декілька більші за Африку та Азію разом узяті. Переважна більшість — значно менші.

Голос за кадром:

Переїзд докорінно змінив геополітику. Попри те, що поверхнева топографія наших материків переважно не змінилася, далі за розривом Мохоровичича, тобто нижче земної кори, а також глибоко на дні океану було виявлено вклинювання чужорідних матеріалів, таких собі роздільників. Відстані між точками, розділеними глибоким океаном, з необхідності, зазнали змін. Не на нашу геополітичну користь. Тоді як тактичний баланс сил після Переїзду лишився фактично таким самим, великі кругові траєкторії, під які ми розробляли стратегічні ракети, чий шлях перед падінням углиб території комуністичної імперії пролягав над полярною льодовою шапкою, спотворилися й подовжилися. Ворожі цілі опинилися за межами нашої досяжності. І хоча пілотовані бомбардувальники за умови дозаправки в повітрі все ще могли досягнути Москви, змінені карти змусили би їх летіти тисячі миль над ворожими територіями. Переїзд фактично обнулив усі наші стратегічні приготування. Якби британці не відмовилися від своєї твердої позиції, можливо, й удалося би відстояти своє, проте озираючись назад, те, що підходило нам, підійшло і Радянському Союзу. Тому важко винуватити британців за те, що вони відмовилися приймати на себе їхній неминучий бомбовий удар у повній силі.

Озираючись назад, можна сказати, що від повної катастрофи нас порятувало тільки те, що СРСР і собі переживав хаотичні зміни не гірше від нас. Але привид комунізму панує в Західній Європі: номінально незалежні країни Європейського Союзу насправді поневолені Москвою, не менше від країн Варшавського блоку. І лише завдяки Режиму надзвичайного становища Британської держави у нас залишилися рештки політичного впливу на червоному континенті. Щоправда, в довгостроковій перспективі слід очікувати, що й британцям доведеться шукати компромісів з СРСР.

Перехід:

Сріблястий літак із трикутним обрисом у польоті. Куці крила, гострий ніс і брак ілюмінаторів свідчать на користь того, що це безпілотний апарат. Єдиний великий двигун, розпечене вишневе реактивне сопло. Під ним розходяться невидні викиди, поки точка огляду (літак-переслідувач) акуратно піднімається над безпілотником, щоб краще оглянути верхню частину фюзеляжу.

Голос за кадром:

Цей диск велетенський — настільки велетенський, що це виходить за межі здорового глузду. За деякими оцінками, його поверхня дорівнює понад мільярду Земель. Досліджувати його звичайними засобами — марна справа. Із цим пов’язане розгортання телефон-дронів NP-101 «Перс», один із яких якраз здійснює геологорозвідувальний політ над материковою масою F-42. NP-101 — розвідувальна модифікація ядерної ракети D-SLAM «Плутон», що становить основу наших сил стримування після Переїзду. Вона повільніша від стратегічної моделі D-SLAM, але значно надійніша. Тоді як D-SLAM призначена для блискавичного й потужного проникнення на радянську територію, NP-101 сконструйовано для ведення довготривалих картографічних польотів, під час яких ми наносимо на мапи цілі континенти. Під час типової місії NP-101 вирушає на зовнішні рубежі зі швидкістю трьох «махів» і перебуває в польоті майже місяць. Покриваючи по п’ятдесят тисяч миль за день, вона проникає в глибину незвіданого на мільйони миль, аж потім робить розворот і вертається назад. Її велетенські камери аерофотозйомки роблять по два знімки кожну тисячу секунд, а складний цифровий обчислювач фіксує системою сенсорів цілий спектр даних. Це дозволяє нам формувати картину районів диска, на досягнення яких ми би витратили роки й десятиліття морських досліджень. Маючи роздільну здатність камер на рівні однієї милі, програма NP-101 стала нашим безсумнівним успіхом і дозволила картографувати цілі нові світи, куди би ми ще роками не потрапили особисто.

Наприкінці польоту NP-101 скидає капсулу з плівками, а сам відправляється подалі у відкритий океан, де в безлюдному місці безпечно затоплює спрацьований ядерний реактор.

Перехід:

Широкопанорамна схема. По центру — чорне кружальце з самотньою зірочкою посередині. Навколо нього — пласка окружність приблизно таких самих пропорцій, як і вініловий сингл, диск-сорокап’ятка.

Голос за кадром:

Це чорнова карта диска. Ось це — досліджений нами за програмою NP-101 район станом на сьогодні.

(На поверхні сингла з’являється трохи більша від піщинки цяточка.)

Ця світла точка має радіус мільйон кілометрів — це вп’ятеро більше за відстань, що відділяла нашу стару Землю від Місяця. Щоби подолати весь радіус диска, NP-101 знадобилось би майже десятиріччя польоту на швидкості втричі більшій від швидкості звуку. Ми навіть не впевнені в тому, де саме на поверхні диска розташовано нашу точку. Найвище змогли забратися наші ракети-зонди «Нова-Оріон II», але це всього два градуси над площиною диска. Потім усі вони падали. Ось весь масштаб нашого розуміння сьогоднішнього довкілля, який полягає в масштабному картографуванні материків за допомогою проєкту «Оріон»:

(Навколо червоної піщинки на поверхні сингла з’являється ніжно-рожевого кольору коло діаметром зо пів дюйма.)

Звичайно, з висоти ста тисяч миль роздивитися фотографічним способом сліди комуністичної інфільтрації неможливо. Як максимум ми можемо проаналізувати радіопередачі та виконати спектроскопічний аналіз атмосферних газів над віддаленими землями в пошуках характерних для промислового розвитку сполук, таких як хлорфторвуглеводні або окиси азоту.

Проте у зв’язку з цим ми самі наражаємося на неприємні відкриття. Згідно з довготерміновим стратегічним аналізом, ми з великою вірогідністю не самотні на цьому диску. На додачу до комуністів необхідно тепер враховувати ймовірність того, що тут мешкають ті, хто збудував цю кошмарну циклопічну структуру — безперечно, одне із чудес усесвіту. Ми повинні розібратися з їхньою мотивацією, навіщо нас було доправлено до цього місця. Крім того, на материках F-29 та F-364 було відкрито тубільні культури. Тепер їх узято під карантин. Якщо на тих чи інших материках є аборигенне населення, то необхідно також враховувати, що і їх доправлено на диск у такий самий спосіб, що й нас, із настільки ж поки що невідомих причин. Може, вони і справді представники кам’яного віку, а може, й рештки розвинутих цивілізацій, які просто не збереглись у нових умовах. Яка імовірність, що на диску існує високорозвинена цивілізація, більша й могутніша від нашої? Або й не одна? Який ризик і шанси зустріти ворожих зелених чоловічків, коли нові світи потраплять у поле досяжності навіть просто добре оснащеного корабля, не кажучи вже про науково-дослідні атомоходи класу «Савана»? Астрономи Карл Саган і Деніел Дрейк вважають таку ймовірність високою, настільки високою, по правді, що вірять в існування кількох таких цивілізацій тут.

Ми не самотні. Ми тільки можемо розмірковувати про те, навіщо викрадачі перенесли нас сюди. Проте ми можемо бути певні: зустріч із розвинутою чужопланетною цивілізацією, цілком ймовірно, ворожою — лише питання часу. Далі у цьому інформаційному фільмі йтиметься про нашу стратегічну підготовку до першого контакту і сценарії, в рамках яких доцільно розглядати ці й суміжні обставини, з урахуванням особливої ролі Радянського Союзу як прикладу ідеологічно недружньої наддержави...

○ Послужний список

Збігло два тижні, і Медді впевнена, що вона божеволіє.

Їм із Бобом виділили крихітний модульний будинок (халупу, насправді, хоч би й з електрикою та водогоном) на краю міста. Боба забрали на будівництво нових житлових кварталів, і це найближче до того, що можна було би назвати їхнім успіхом. Адже після виваженого протесту статус чоловіка підправили і підвищили від чергового чорнороба до землеміра-стажиста. Боб страшенно пишається новою посадою і вважає її достатнім виправданням спільного переїзду в колонії.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.