Полліанна дорослішає

ЕлінорПортер

Тепер слава про Полліанну поширилася далеко за межами Белдінґсвілла — про «гру в радість» дізнаються навіть у Бостоні. Туди й запрошують дівчинку для «зцілення» душі однієї охопленої тугою вдови — місіс Керю. Цього разу Полліанні вдалося неможливе! Завдяки життєрадісній дівчинці згорьована жінка знаходить свого давно втраченого племінника. Ким виявиться цей молодик і яку роль зіграє у житті головної героїні, коли вона подорослішає?

Елінор Портер

Полліанна дорослішає

© Дубовик Л. І., переклад, 2020

© Болдирєва Н. В., обкл., 2020

© Флерова Е. Є., іл., 2020

© ТОВ Видавництво «Ранок», 2020

ISBN 978-617-09-7010-7 (epub)

Усі права збережено.

Жодна частина цього видання не може бути відтворена

в будь-якій формі без письмового дозволу

власників авторських прав.

Серія «Класичні романи»

Усі права застережено.

Портер Елінор

П60 Полліанна дорослішає / Елінор Портер ; пер. Л. І. Дубовик. — Харків : Вид-во «Ранок», 2020. — 336 с.: іл. — (Серія «Класичні романи»).

ISBN 978-617-09-4852-6

Тепер слава про Полліанну поширилася далеко за межами Белдінґсвілла — про «гру в радість» дізнаються навіть у Бостоні. Туди й запрошують дівчинку для «зцілення» душі однієї охопленої тугою вдови — місіс Керю. Цього разу Полліанні вдалося неможливе! Завдяки життєрадісній дівчинці згорьована жінка знаходить свого давно втраченого племінника. Ким виявиться цей молодик і яку роль зіграє у житті головної героїні, коли вона подорослішає?

УДК 82-93

Полліанна дорослішає

Розділ 1

Делла висловлює свою думку

Делла Ветербі вихорцем злетіла сходами на ґанок великого будинку своєї сестри в Бостоні й щосили натиснула кнопку електричного дзвінка. Уся вона, від оздобленого пір’ям маленького капелюшка і до вишуканих черевичок на низьких підборах, пашіла здоров’ям, жвавістю й завзяттям. Щира радість життя бриніла навіть у привітанні до покоївки, коли та відчинила їй двері.

— Доброго ранку, Мері! Моя сестра вдома?

— Місіс Керю вдома, т-так, мем, — затинаючись, відповіла дівчина. — Але… нікого не приймає…

— Он як? Та, гадаю, мені вона не відмовить, зрештою я ж не «ніхто», — посміхнулася міс Ветербі. — Де вона? У своїй кімнаті?

— Так мем, але… вона сказала…

— Не переймайся, усе буде гаразд.

Міс Ветербі, не слухаючи жодних заперечень і залишивши збентежену покоївку в передпокої, рішуче піднялася широкими сходами на другий поверх, перетнула коридор та енергійно постукала в напівпрочинені двері.

— Мері, хто там іще? Я ж наказала… — почувся невдоволений голос, сповнений страждань і роздратування. Але гнівні нотки вмить змінилися лагідністю і приємним здивуванням: — Делло, серденько, це ти? Яким вітром?

— Авжеж я! — весело всміхнулася Делла, підбігаючи до сестри. — Цей недільний вихідний я провела на узбережжі, а тепер повертаюся до санаторію, тож вирішила дорогою навідати й тебе. Я ненадовго — тільки заради цього… — закінчила вона і ніжно поцілувала власницю мінливого голосу.

— Зрозуміло, — насупилася місіс Керю. — Мусила б одразу здогадатися: ти для мене ніколи не маєш часу! Чом би тобі не затриматися тут?

— Тут? — Делла пирснула сміхом та повела рукою навколо. А тоді ї ї настрій змінився — вона пильно й лагідно поглянула на сестру. — Рут, люба, ти чудово розумієш, що я просто не в змозі перебувати з тобою в цьому будинку. Не до душі мені одвічні страждання, скиглення й гіркота.

— Але я і справді страждаю! Мені важко і гірко!

— А дарма! — Делла Ветербі нетерпляче махнула рукою. — Рут, люба, послухай-но, тобі тридцять три роки, у тебе пречудове здоров’я, вільного часу аж за край, грошей не бракує. Ти цілком здатна знайти заняття значно цікавіше, аніж сидіти склавши руки і скніти в цьому будинку, схожому на склеп. Чому ти відгородилася від усього світу і нікого не приймаєш?

Місіс Керю тяжко зітхнула і відвернулася.

— Бо я не така, як ти… Я не хочу нічого робити і нікого бачити. Я не в змозі… забути нашого Джеймі.

Болісна тінь промайнула на обличчі Делли.

— І я не забула його, сестричко. Але гадаю, що журба і туга аж ніяк не допоможуть нам знайти його, занепадати духом немає сенсу!

На мить у кімнаті запала тиша. Делла схвильовано поглядала на сестру.

— Рут, невже ти збираєшся отак нидіти до скону віків? — нарешті промовила вона трохи роздратовано, але з нотками розпачу. Делла вельми непокоїлась через пригнічений стан сестри і не полишала думку якось ї ї розрадити. Аж враз вона радісно розсміялася: — Ох, Рут, призначити б тобі добрячу дозу Полліанни! Ти достоту цього потребуєш!

Місіс Керю кинула на сестру сердитий погляд.

— Не знаю, про що ти. Валер’яна, полліана… Тут не твій улюблений санаторій, а я не пацієнтка, щоб призначати мені процедури!

В очах Делли заграли веселі бісики, але відповіла вона цілком серйозно:

— Полліанна — не ліки… Хоча лікарі в нашому санаторії одноголосно запевняють, що вона допомагає пацієнтам не гірше за будь-який зміцнювальний засіб і чудово тонізує. Це дівчинка років дванадцяти. Вона провела в нашому санаторії майже рік. Щоправда, ми з нею спілкувалися місяці зо два, оскільки ї ї виписали невдовзі по тому, як я отримала там роботу. Але і за цей короткий час дівчинка встигла мене абсолютно зачарувати. Зрештою, увесь наш санаторій досі згадує Полліанну і не припиняє грати в ї ї гру.

— В ї ї гру?

— Саме так, — ствердно кивнула Делла, загадково усміхаючись. — У «гру в радість». Ніколи не забуду того дня, коли вперше дізналася правила. Одна з призначених Полліанні процедур була надзвичайно неприємна і доволі болісна. А саме мені належало щовівторка зранку проводити ї ї. Зазвичай діти капризують і плачуть ще перед початком, бо знають, які тортури на них чекають, але тут, на мій превеликий подив, дівчинка зустріла мене щирою, радісною усмішкою і навіть під час самої процедури жодного разу не скрикнула, хоча я знала, що завдаю бідолашній жорстокого болю. Я не втрималася і, захоплена такою відвагою, висловила свій подив. Дівчинка охоче пояснила: «Так, мені було дуже боляче… Знаєте, я раніше через ці процедури нестерпно боялася вівторків! А потім мені спало на думку, що вівторок — найрадісніший день, адже до наступного вівторка ще цілий тиждень!»

— Дивно! — місіс Керю насупила брови. — І в чому ж тут гра?

— Я теж не відразу збагнула, але Полліанна потім розтлумачила. Мати дівчинки померла, і вона жила з батьком, бідним священником, в одному із західних штатів. Тамтешній жіночий благодійний комітет допомагав чоловікові у вихованні Полліанни, а всі речі дівчинка отримувала з церковних пожертв. Коли вона була зовсім маленька, їй дуже хотілося мати ляльку і вона сподівалася знайти іграшку в черговому пакунку з пожертвами для бідних. Але натомість там виявилася лише пара дитячих милиць. Звісно, дівчинка розплакалася, і тоді батько навчив ї ї «гри в радість». Полягає вона в тому, щоб у всьому довкола знаходити привід для радості. Батько сказав, що почати грати можна відразу — зрадіти тому, що ці милиці їй не потрібні. З цього все й почалося. Полліанна каже, що гра просто чудова і що, коли дуже важко знайти, з чого порадіти, стає лише цікавіше.

— Дуже дивно! — пробубоніла місіс Керю.

— Ти б ще не так здивувалася, якби побачила, які наслідки мало загальне захоплення цією грою в нашому санаторії, — зауважила Делла. — Лікар Еймс запевняє, що ця дівчинка здійснила справжню революцію в тому містечку, звідки приїхала. Він приятелює з лікарем Чилтоном, який близько року тому одружився з тіткою Полліанни. До речі, цей шлюб став можливий з легкої руки дитини: вона допомогла закоханим залагодити давню сварку. Полліанну відправили до тітки в Белдінґсвілл, коли помер ї ї батько. А в жовтні дівчинка потрапила в аварію. Лікарі були одностайні в діагнозі: дівчинка вже ніколи не зможе ходити. Але в квітні лікар Чилтон привіз ї ї до нашого санаторію, і вже за рік вона поїхала додому цілковито здорова. Подейкують, свою улюбленицю вийшло зустрічати все містечко з духовим оркестром і вітальними прапорцями… Та, знаєш, про Полліанну неможливо розповісти, — ї ї треба бачити! Ось чому я сказала, що хотіла б прописати тобі «дозу» Полліанни. Переконана, це пішло б тобі на користь.

— Не думаю, — холодно заперечила місіс Керю. — Щоб якась бундючна дитина з пісною фізіономією та зарозумілим виглядом напучувала мене, за що і як я повинна дякувати долі?! Та я б і хвилини не витримала!

— «Бундючна дитина»?! Полліанна?! — Делла зайшлася сміхом. — Якби ти ї ї тільки побачила! Однак, звісно, тобі не хочеться… — Делла безпорадно зітхнула, стурбовано поглянувши на сестру. — Послухай-но! Ти не маєш права марнувати своє життя! Тобі потрібно виходити з дому, спілкуватися з людьми, зрештою, вдатися до якогось діла… Чом би, наприклад, не зайнятися благодійністю?

Місіс Керю вкотре роздратовано махнула рукою.

— Делло, про все це вже говорено-переговорено. Облиш! Я жертвую чималі гроші різним благодійним товариствам, та й годі.

— Але ти могла б віддавати людям не тільки гроші, а й трішки… себе, — м’яко заперечила сестра.

— Делло, — увірвала ї ї місіс Керю, — ти знаєш, я дуже тебе люблю і завжди рада твоїм візитам, однак повчань терпіти не можу. Можливо, тобі це до вподоби: перетворитися на янгола милосердя й подавати нужденним склянки з холодною водою або бинтувати розбиті голови. Можливо, таке заняття пішло тобі на користь і ти в такий спосіб притлумлюєш спогади про нашого Джеймі. Та я не така! Я почала б думати про нього ще частіше: хто дасть води або забинтує голову нашому бідолашному хлопчикові?.. До того ж, це доволі неприємно — мати справу з такими людьми…

— А ти хоч раз намагалася?

— Я? Авжеж ні! — презирливо обурилась місіс Керю.

— То чому ти така впевнена, якщо навіть не знаєш, як це? — І юна сестра милосердя підвелася зі стільця, стомлена марною розмовою. — Ну що ж, люба, мені вже час їхати на вокзал. Потяг вирушає о пів на першу. Сподіваюся, ти на мене не гніваєшся. Пробач, якщо надто дошкуляю, — промовила вона, цілуючи сестру на прощання.

— Усе гаразд, Делло, я не гніваюсь, — зітхнула місіс Керю, — але якби тільки ти могла мене зрозуміти!

За хвилину, минувши похмурі мовчазні кімнати, Делла знову опинилася на вулиці. Її хода, вираз обличчя, весь ї ї вигляд — ніщо не нагадувало ту Деллу, яка лише півгодини тому легкою пташкою злетіла на ґанок сестриного будинку. Жвавості, завзяття, життєлюбства — наче й не було.

«Я б померла в цьому будинку, не витримавши й тижня, — подумала жінка, здригнувшись усім тілом. — Мабуть, навіть Полліанні не вдалося б розвіяти цей морок! Вона могла б радіти хіба тому, що не змушена тут мешкати».

Утім, невдовзі з’ясувалося, що Делла Ветербі не така вже й переконана в неспроможності Полліанни змінити на краще будинок місіс Керю і саму господиню. Діставшись санаторію, медсестра дізналася дещо таке, що змусило ї ї наступного ж дня мчати назад до Бостона, долаючи нескінченні та нестерпні (як їй здавалося через нетерплячку) п’ятдесят миль.

З часу відбуття Делли у будинку сестри нічого не змінилося. Здавалося, що навіть місіс Керю завмерла в тій самій позі.

— Рут! — випалила Делла, ледь відповівши на здивоване вітання сестри. — Я просто не могла не повернутися! Ти можеш отримати собі Полліанну! Це цілком імовірно! Дослухайся нарешті до мене!

— Але я не хочу, — холодно і байдуже відповіла місіс Керю.

Однак Делла пропустила ці слова повз вуха. Вона збуджено провадила далі:

— Коли я вчора приїхала до санаторію, мені сказали, що лікар Еймс отримав листа від лікаря Чилтона, того, пам’ятаєш, за якого вийшла заміж тітка Полліанни. Оцей лікар Чилтон на всю зиму їде до Німеччини, щоб пройти там якийсь спеціальний курс навчання. Він би залюбки взяв із собою дружину, але не може переконати ї ї залишити Полліанну в якомусь гарному американському пансіоні. Рут, це наш шанс! Я хочу, щоб ти на цю зиму запросила Полліанну до себе. Дівчинка зможе навчатися в місцевій школі.

— Що за маячня, Делло! Нащо мені такий тягар?

— Ти не матимеш з нею клопоту, повір. Вона не заважатиме і не обтяжуватиме тебе. Дівчинка досить доросла — їй майже тринадцять — і кмітлива. Іншої такої годі й шукати.

— О! — застогнала місіс Керю. — Не люблю «кмітливих» дітей! — уперто відказала вона, але цієї миті несподівано засміялася.

Цей сміх додав Деллі сміливості, і вона з подвоєним запалом заходилася переконувати сестру.

Може, історія Полліанни десь-таки зачепила серце Рут Керю, а може, жінка просто не хотіла ображати відмовою сестру — у будь-якому разі, за півгодини Делла залишала будинок, отримавши обіцянку прийняти дівчинку.

— Але попереджаю, — заявила місіс Керю, — тільки-но ця Полліанна почне мене повчати і проповідувати мені милосердя, я відішлю ї ї до тебе. Я таку дитину не терпітиму!

Розділ 2

Давні приятелі

Того серпневого дня місіс Чилтон довелося довго чекати, поки вона нарешті залишилась наодинці з чоловіком: спочатку він приймав пацієнтів, потім їздив відвідувати хворих по домівках. Аж ось з усіма лікарськими справами було завершено, Полліанна пішла до своєї кімнати спати, і подружжя Чилтон нарешті отримало нагоду обговорити сімейні справи, а надто — той дивний лист, що надійшов ранковою поштою.

Близько десятої вечора лікар увійшов до кімнати дружини. Його втомлене обличчя засяяло радістю, але вже за мить спохмурніло від занепокоєння:

— Поллі, люба, щось трапилося? — стурбовано запитав чоловік.

Дружина невесело всміхнулася у відповідь.

— Я й не думала, що ти здогадаєшся про мої почуття, тільки-но поглянеш на мене… Я отримала дивного листа… від Делли Ветербі. Вона працює в санаторії лікаря Еймса…

— І що пише ця пані? — запитав лікар та із задоволенням умостився на канапі поруч із кріслом дружини.

Місіс Чилтон підвелася, щоб дбайливо укрити чоловіка вовняною ковдрою. Від дня їхнього весілля минув рік. Поллі Чилтон зараз було сорок два. Часом здавалося, що за цей перший рік заміжжя вона прагне реалізувати всю потребу піклування про кохану людину, що накопичилася в ї ї серці за попередні двадцять років самотності й душевної туги. На щастя, лікар, якому на час їхнього одруження виповнилося сорок п’ять і якого в минулому теж не спіткало нічого, крім душевної порожнечі й самотності, зовсім не заперечував, щоб з ним «панькалися». Він ніжно погладив руку дружини і приготувався слухати. Розправивши зморшки на ковдрі, місіс Чилтон сіла в крісло і взяла зі столу листа.

— Міс Ветербі запрошує Полліанну до своєї сестри місіс Керю на час нашої подорожі до Німеччини. Послухай лишень, що вона пише! «Будьте певні, ми належним чином подбаємо про освіту дівчинки і Полліанна обов’язково ходитиме до школи. Але я сподіваюся, що їй вистачить часу і на те, щоб залікувати рани на серці моєї самотньої, згорьованої і завжди невдоволеної сестри». Отакої! Наче наша Полліанна — це якісь заспокійливі краплі!

Лікар Чилтон здійняв брови й усміхнувся.

— Може, так воно і є, кохана. Я часто шкодую, що не можу прописувати Полліанну моїм пацієнтам і купувати ї ї в аптеці, наче пуделко пігулок. То ти згодна залишити ї ї у місіс Керю?

— Авжеж, ні! Невже ти гадаєш, що я дозволю дитині поїхати світ за очі до геть незнайомих людей. Та ще й яких! Поки ми повернемося з Німеччини, ця сестра милосердя закоркує Полліанну в пляшку, а на етикетці напише інструкцію, як саме ї ї слід вживати!

Лікар від душі розсміявся, але його обличчя вмить стало знову серйозним, і він дістав з кишені якийсь конверт.

— Я теж сьогодні вранці отримав листа. Він від Чарлі Еймса. Міс Делла Ветербі звернулася до нього з проханням дати їй та сестрі рекомендацію і підтримати їхню ідею. Він знає сестер Ветербі з дитинства і, за його словами, вони справжні леді. Ось що він розповідає:

«У родині Ветербі було троє сестер —Доріс, Рут і Делла.Найстарша, Доріс, проти волі батьків вийшла заміж за чоловіка на ім’я Джон Кент. Він походив з порядної родини, але був доволі дивакуватий, через що мало хто хотів мати з ним справу. Кента дуже дратувало ставлення до нього родичів дружини, тому дві родини намагалися спілкуватися якомога менше, аж поки не з’явилася дитина. Сестри і батьки Доріс упадали за маленьким Джеймі. Але мати хлопчика померла, коли йому виповнилося чотири роки. Ї ї родина робила все можливе, щоб переконати Джона Кента віддати їм дитину. Однак несподівано Кент разом із сином зник. Відтоді ані про нього, ані про хлопчика родина Ветербі не мала жодної звістки, хоча й шукала їх мало не по всьому світі.

Ця втрата підкосила старих —містер і місіс Ветербі невдовзі померли.Рут на той час уже встигла вийти заміж і овдовіти. Її чоловік, містер Керю, був людиною дуже заможною, але значно старшою за жінку. За рік після весілля він помер, залишивши дружину з маленьким сином, який також помер, не проживши й року.

Відтоді як зник маленький Джеймі, Рут і Делла мали на меті лише одне: відшукати його. Сестри витрачали на це шалені гроші, робили все можливе і неможливе, але марно. Тим часом Делла здобула відповідну освіту і стала медичною сестрою, перетворившись на бадьору,

рішучу, розсудливу жінку.Чого, на жаль, не скажеш про місіс Керю.Втративши власну дитину, вона всю свою материнську любов спрямувала на сина сестри. І, як розумієте, ледь не збожеволіла від горя після його зникнення. Усе це трапилося вісім років тому. Для бідолашної місіс

Керю це були вісім довгих років страждання, розпачу й смутку.Делла вважає, що мила і весела племінниця твоєї дружини може стати тим чарівним ключем, що відчинить перед місіс Керю двері в нове життя. Сподіваюся, ти не відмовиш їй у проханні».

Лікар Чилтон закінчив читати. Запанувала тиша. Ані чоловік, ані дружина не наважувалися вимовити й слова. Вгледівшись в обличчя місіс Поллі, лікар Чилтон помітив, що ї ї губи тремтять, але нічого не говорив, чекаючи, поки вона заговорить перша.

— Як гадаєш, коли вони чекають на Полліанну? — нарешті озвалася місіс Чилтон.

Лікар Чилтон мимоволі здригнувся.

— Тобто ти хочеш сказати… що відпустиш ї ї?

Дружина подивилася на нього дещо обурено.

— До чого це запитання, любий? Невже ти гадаєш, що я можу відмовити лікареві Еймсу після всього, що він зробив для Полліанни? Можеш написати йому, що дівчинка приїде, а я вже завтра переговорю з Полліанною. Звісно, я не казатиму їй,

що вона їде до Бостона з метою втішити і підбадьорити місіс Керю. Я б не хотіла, щоб дівчинка вирішила, ніби вона дійсно… щось на кшталт пляшки з ліками!

— Ти все кажеш правильно, кохана, — погодився чоловік.

Полліанна дізналася про те, що на неї чекає, тільки наступного ранку, коли місіс Чилтон обережно почала розмову:

— Мила моя дівчинко, чи ти не заперечуєш провести цю зиму в Бостоні? Ти знаєш, як я хочу поїхати з дядьком до Німеччини. А тут місіс Керю, добра знайома

лікаря Еймса, саме запросила тебе погостювати до неї. Я згодна тебе відпустити.

Полліанна спохмурніла:

— Але ж у Бостоні не буде ані Джиммі, ані містера Пендлтона, ані місіс Сноу. Нікого зі знайомих!

— Так, люба, але коли ти приїхала сюди, ти теж нікого з них не знала. Проте згадай, як ти раділа, коли знайомилася з новими друзями!

Полліанна усміхнулася:

— Авжеж, тітонько Поллі! Ти маєш рацію, адже в Бостоні теж знайдеться який-небудь Джиммі, або містер Пендлтон, або місіс Сноу, з якими я зможу потоваришувати. І я можу з цього радіти! Мені здається, тітонько, ти тепер граєш «у радість» не гірше за мене!.. У Бостоні безліч людей! Два роки тому ми з місіс Ґрей зупинялися там на цілих дві години. На вокзалі, де ми чекали потяг, був абсолютно чудовий чоловік у формі. Він підказав мені, де можна напитися води. Як гадаєш, він досі там є? Я б хотіла його побачити. А ще там була надзвичайно вродлива молода жінка з маленькою дівчинкою. Вони мешкають у Бостоні. Так вони сказали. Дівчинку звати Сузі Сміт. Може, я їх знову зустріну? І ще там був хлопчик, і ще одна дама з немовлям. Тільки вони мешкають у Гонолулу, тож їх я навряд побачу. Проте там буде місіс Керю. Вона наша родичка?

— Матінко, Полліанно! — вигукнула місіс Чилтон, сміючись і відчуваючи якусь безпорадність водночас. — Твої думки за дві секунди перелітають у Гонолулу й назад. Неможливо встигнути ані за ними, ані за твоїм язиком! Зупинись! Ні, місіс Керю нам не родичка. Вона — рідна сестра міс Делли Ветербі. Ти повинна пам’ятати міс Ветербі — ту приємну медсестру із санаторію лікаря Еймса.

Полліанна весело заплескала в долоні:

— Авжеж! Я ї ї чудово пам’ятаю! То місіс Керю ї ї сестра? Тоді вона, безперечно, дуже мила. Адже міс Ветербі дуже мила! Мені так подобалися ї ї веселі зморшки навколо очей і в куточках рота, а ще вона розповідає пречудові історії. Але ми провели з нею лише два місяці, бо вона почала працювати в санаторії, коли я вже одужувала. Спочатку я шкодувала, що ї ї не було зі мною від самого початку, але потім навіть зраділа, адже, розумієш, якби вона була там від самого початку, мені було б ще важче з нею розлучатися. А тепер, коли я гостюватиму у ї ї сестри, мені здаватиметься, що я знову з нею.

Місіс Чилтон глибоко зітхнула й закусила губу.

— Але, Полліанно, люба, не сподівайся, що ці жінки абсолютно однакові, — нарешті зважилася зауважити вона.

— Тітонько Поллі, вони ж рідні сестри! — заперечила дівчинка, вирячивши очі. — А сестри завжди схожі. Ось у нашому дамському благодійному комітеті було дві сестри — як дві краплі води. Ніхто з нас не міг зрозуміти, хто з них місіс Пек, а хто місіс Джоунс, поки у місіс Джоунс не виросла на носі бородавка. Тоді вже ми, певно що, легко відрізняли, хто де, бо спершу дивилися на ніс — чи є там бородавка. А якось, коли місіс Джоунс поскаржилася, що багато хто називає ї ї «місіс Пек», я спробувала ї ї втішити і сказала, що всі повинні дивитися на цю бородавку і тоді не помиляться. Але вона чомусь страшенно розлютилася… тобто, я хочу сказати, була дуже незадоволена… Я гадала, їй буде приємно, що вона чимось таки відрізняється від сестри, особливо зважаючи на те, що вона очолювала комітет і не любила, коли люди поводилися з нею не як з головою: не саджали на почесне місце, не знайомили з нею гостей на церковних вечерях і таке інше… Але вона не зраділа. А потім я чула, як місіс Вайт говорила місіс Роусан, що місіс Джоунс готова по жаринах пройти босоніж, аби позбутися цієї бородавки. Але хіба можна позбутися бородавки на носі, якщо пройти босоніж по жаринах?

— У жодному разі, дитино! Та годі про цих дам із комітету, ти торочиш про них без угаву!

— Невже? — засмутилася дівчинка. — Але, тітонько Поллі, навіть якщо я тобі набридаю розмовами про дам із комітету, ти однаково можеш радіти, бо коли я думаю про них, я водночас радію, що тепер не вони мене виховують, а ти. Ти ж цьому рада, так, тітонько Поллі?

— Так, люба, надзвичайно рада, — засміялася місіс Чилтон і підвелася, щоб піти. Вона почувалася винною через те, що трохи наче розсердилася на Полліанну за ї ї незмінний оптимізм.

Уже наступного дня Полліанна почала відвідувати на прощання своїх друзів у Белдінґсвіллі. І всюди, починаючи від кухні місіс Чилтон, де поралася служниця Ненсі, і закінчуючи великим сірим будинком на пагорбі, де мешкав містер Пендлтон, звістку про від’їзд дівчинки сприймали з превеликим жалем.

Ненсі не боялася заявляти кожному — кожному, окрім своєї господині, — що вважає цю поїздку до Бостона «надмірною дурістю» і що охоче взяла б Полліанну на зиму до своїх родичів, «так, взяла б, взяла б, а місіс Поллі може їхати до якої завгодно Німеччини»!

Джон Пендлтон висловився схоже, з тією лише різницею, що не побоявся повторити це в розмові з місіс Чилтон. Щодо Джиммі, — дванадцятирічного хлопчика, якого містер Пендлтон узяв до себе на виховання, бо цього хотіла Полліанна, і якого тепер усиновив, бо захотів цього сам, — Джиммі був розгніваний і не забарився це продемонструвати.

— Ну от! Тільки приїхала і їдеш знову, — дорікнув він Полліанні тоном, яким зазвичай говорять хлопці, коли хочуть приховати, що вони теж мають серце. — Знав би, що ти так швидко поїдеш, пальцем би не ворухнув, щоб допомогти зустріти тебе із санаторію з оркестрою і прапорами.

— Джиммі! — вигукнула здивована й обурена Полліанна. — Але ж я не просила, щоб ти зустрічав мене з оркестром… і, до речі, ти припустився одразу двох помилок в одному реченні. «Якби я знав» і «з оркестром» — це значно краще, ніж твої «знав би як» і «з оркестрою»…

— Ну і нехай помилки, мені байдуже!

Полліанна подивилася на нього з іще більшим обуренням.

— Ти сам просив минулого літа, щоб я виправляла тебе, адже містер Пендлтон хоче виховати з тебе справжнього джентльмена і йому приємно, коли ти говориш правильно.

— Якби ти зростала в притулку, де всім до тебе байдуже, а не серед цілої купи старих тіток, яким нема чого робити, окрім як навчати тебе правильної вимови, ти припустилася б і не таких помилок!

— Джиммі Бін! — вибухнула Полліанна. — Мої дами з комітету зовсім не були «старими тітками»… тобто лише деякі з них були, — поквапилася зауважити дівчинка, бо ї ї звичайне прагнення до правди й абсолютної точності взяло гору над обуренням, — а до того ж…

— І зовсім я тобі не Джиммі Бін, — увірвав ї ї хлопчик, гордо підвівши голову. — Мене тепер всиновили за всіма правилами. Я тепер Джиммі Пендлтон, а його я називаю «дядько Джон»… Тільки я ще не звик і рідко так роблю.

Полліанна радісно заплескала в долоні.

— Чудово! Тепер у тебе є справжня родина — родина, якій не байдуже. Я така рада, рада, РАДА!

Хлопчик раптом скочив з кам’яного муру, де вони сиділи, і мовчки пішов геть. Щоки його палали, в очах бриніли сльози. Саме цій дівчинці, Полліанні, він завдячував усім тим неймовірним щастям, що впало на нього просто з неба. І їй, Полліанні, він щойно сказав… Джиммі щосили копнув маленький камінчик, потім другий, третій. Гарячі сльози котилися по його щоках, хоч як він не намагався стримати їх… За хвилину він повернув назад і підійшов до Полліанни, яка досі сиділа на мурі.

— Заб’ємося, що я добіжу он до тієї сосни швидше, ніж ти? — з удаваною веселістю кинув він виклик.

— Заб’ємося! Не доженеш! — крикнула Полліанна і зіскочила на землю, готова до змагання.

Однак його не відбулося: Полліанна вчасно згадала, що швидкий біг — поки що заборонена для неї насолода. Утім, для Джиммі це вже й не було важливо: обличчя його більше не палало, а очі не запинали сльози.

Розділ 3

Доза Полліанни

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.