Леді Джейн, або Блакитна чапля

СесиліяДжемісон

Зворушлива повість американської письменниці Сесілії Джемісон вже понад століття підкорює серця читачів.

Джейн у три роки втратила батька. А ще через два роки — мати. Це сталося дорогою до Нью-Йорка, коли дівчинка з матір’ю зупинилися в однієї літньої жінки. Побачивши коштовності і гроші в речах покійної, обачлива й лицемірна мадам Жозен залишає її доньку в себе «під опікою». Чи пощастить сирітці ще коли-небудь відчути щиру любов і турботу?

Сесилія Джемісон

Леді Джейн, або Блакитна чапля

© Дубовик Л. І., переклад, 2020

© Болдирєва Н. В., обкл., 2020

© Семякіна О. А., іл., 2020

© ТОВ Видавництво «Ранок», 2020

ISBN 978-617-09-7005-3 (epub)

Усі права збережено.

Жодна частина цього видання не може бути відтворена

в будь-якій формі без письмового дозволу

власників авторських прав.

Серія «Класичні романи»

Усі права застережено.

Джемісон Сесилія

Д40 Леді Джейн, або Блакитна чапля / Сесилія Джемісон ; пер. Л. І. Дубовик. — Харків : Вид-во «Ранок», 2020. — 224 с.: іл. — (Серія «Класичні романи»).

ISBN 978-617-09-5653-8

Зворушлива повість американської письменниці Сесілії Джемісон вже понад століття підкорює серця читачів.

Джейн у три роки втратила батька. А ще через два роки — мати. Це сталося дорогою до Нью-Йорка, коли дівчинка з матір’ю зупинилися в однієї літньої жінки. Побачивши коштовності і гроші в речах покійної, обачлива й лицемірна мадам Жозен залишає її доньку в себе «під опікою». Чи пощастить сирітці ще коли-небудь відчути щиру любов і турботу?

УДК 82-93

Сесилія Джемісон

Леді Джейн, або Блакитна чапля

Розділ 1

Блакитна чапля

У вагоні швидкого потяга, що їхав за напрямком «Техас–Луїзіана», сиділи дві пасажирки: молода жінка в жалобі і дівчинка років п’яти. Дитя було в крислатому солом’яному капелюшку, білій сукенці з широким чорним поясом, довгих чорних панчохах і лакованих черевичках із бантами. Темно-сині очі дівчинки відтіняли довгі чорні вії, а густе золотаве волосся спадало хвилями на плечі.

Жінка, її мати, мала вигляд втомлений і нездоровий: заплакані очі припухли, щоки пашіли, а обличчя змарніло.

Стоячи біля відчиненого вікна, дівчинка час від часу пошепки питала:

— У тебе все ще болить голівка, мамо?

— Трохи, — відповідала жіночка, ласкаво проводячи рукою по волоссю доньки.

Нарешті потяг зупинився біля невеличкої станції. У вагон швидко ввійшов пасажир і відразу попрямував до вільного місця — навпроти матері й дочки.

Це був юнак років шістнадцяти. Його веселі карі очі весело блищали з-під темних брів. Попри свій вік, він мав вигляд людини, що звикла подорожувати на самоті. В одній руці хлопець тримав дорожній саквояж, а в іншій — кошик. Узявши кошик попідруч, він злегка постукав по кришці пальцем і, схилившись, цвірінькнув по-пташиному.

— Піп, піп! — почулося з кошика.

Юнак мимоволі розсміявся.

Щойно новий пасажир з’явився у вагоні, дівчинка відвернулася від вікна і, як зачарована, спостерігала за юнаком.

— Мамо, там, у кошику, якась тварина: мені так хочеться на неї подивитися! — прошепотіла вона.

— Я не можу турбувати незнайому людину. А що, як він розсердиться!

— О ні, мамо! Він до мене усміхнувся! Можна мені в нього запитати? Будь ласка!

Мати глянула на юнака. Їхні очі зустрілися, він добродушно всміхнувся і кивнув на кошик.

— Здається, дівчинці хочеться побачити, хто в мене тут? — сказав він і взявся за кошик.

— Це було б вельми люб’язно з вашого боку, — лагідно відповіла мати. — Дочка запевняє, що в ньому сидить якась тварина.

— Вона не помилилася. У мене там дійсно звір, але такий спритний, що я боюся відкрити кришку!

Мала запитально подивилася на свого супутника.

— Не думаю, що коли-небудь ви бачили щось схоже на мого звірка, — з усмішкою продовжував молодик. — Це ручний птах — і прекумедний! Але треба бути обережним, щоб він не вилетів у відчинене вікно. Ми ось як вчинимо: я трохи підніму кришку і притримаю її, а ви зазирніть усередину.

Дівчинка нахилилася до напіввідкритого кошика, і її обличчя засяяло усмішкою.

— Яка краса! Що це за пташка? — вигукнула вона, побачивши предивного птаха з довгим дзьобом і круглими очима. — Я ніколи таких не бачила! Як її звати?

— Це блакитна чапля, дуже рідкісна порода в тутешніх місцях.

— Так вона не блакитна, а тільки блакитнувата, і яка гарна! Можна погладити?

— Звісно. Просуньте ручку в кошик. Птах вас не дзьобне.

— Та я і не боюся, — відповіла дівчинка, просунувши руку, і погладила м’яке пір’я птаха.

— Якби вікна у вагоні були зачинені, я б її витягнув і змусив ходити. Вона так кумедно ходить! І яка розумна: варто тільки її покликати — вона тут же підійде.

— А як ви назвали її?

— Я кличу її Тоні, тому що коли вона була зовсім маленька, то кричала: «Тонь-тонь, тонь-тонь!»

— Тоні? — Дівчинка усміхнулася, і на її щоках з’явилися ямочки.

— А як вас звати? — запитав юнак.

— Мене звати леді Джейн…

— Леді Джейн, — повторив пасажир. — Як дивно!

— Тато називав мене леді Джейн, і тепер усі так звуть.

Мати сумно подивилася на дівчинку, і її очі наповнилися слізьми.

— Може, і ви хочете подивитися на маленьку чаплю? — запитав у неї юнак.

— Дякую. Ви самі її спіймали?

— Так, і абсолютно несподівано. Я полював неподалік від станції, де сів у ваш вагон. Було вже досить темно. Виходжу з болота, поспішаю і раптом чую, що справа хтось кричить: «Тонь-тонь, тонь!» Нахиляюся, зирк — чапля! Крихітна така, ще літати не вміє; піднесла голівку й дивиться на мене. Мені стало дуже шкода її. Узяв пташку додому, і тепер вона впізнає мене по голосу.

Парубок розповідав і притримував кошик, поки дівчинка гладила чаплю своїми крихітними рученятами.

— Чапля сподобалася Джейн, — зауважив юнак, звертаючись до матері.

— Так, вона дуже любить звірів і птахів. У Джейн багато улюбленців, але ми залишили їх удома, ось вона і сумує за ними.

— Дозвольте подарувати Тоні вашій дочці.

— О ні, дякую! Навіщо вам позбавляти себе…

— Про що ви говорите?.. Коли я приїду до міста, мені доведеться віддати чаплю кому-небудь. У школу її зі мною не пустять, а вдома нема кому за нею доглядати. Прошу, дозвольте віддати птицю леді Джейн, — з усмішкою наполягав хлопець.

— О мамо! Дозволь подарувати мені пташку! — благала леді Джейн, склавши ручки біля підборіддя.

Мати трохи завагалася, але незабаром пристала на прохання дочки.

Новий знайомий зашторив вікна, щоб чапля не вилетіла, поставив кошик на підлогу, дістав звідти птицю і посадив її на коліна леді Джейн.

— Подивіться, — сказав він дівчинці. — Я обшив ногу чаплі шматочком шкіри у вигляді браслета, через який дуже легко протягується мотузка. Йдучи з дому, ви можете прив’язати птицю до ніжки крісла або стола, і вона нікуди не полетить.

— Я нізащо не залишу її саму, — зауважила мала.

— Ну а якщо чапля загубиться, — продовжував пасажир, — я навчу вас, як її розпізнати. — І він, розсунувши пір’я на крильцях птаха, пояснив: — Бачите, вона в мене мічена.

В неї по три чорні хрести на кожному крилі. Коли крила складені, цих хрестів не видно. Чапля буде рости — і хрести будуть збільшуватися. Раптом щось трапиться, ви впізнаєте чаплю за цими хрестиками.

— Отже, я можу її взяти з собою?

— Звісно, кошик легкий, ви самі зможете його нести.

— Знаєте, що я вам скажу? — прошепотіла дівчинка, озираючись на матір, яка, вочевидь, задрімала. — Мені дуже хочеться побачити свого собаку Карло, і кішечку, і баранчиків, але я боюся нагадувати про них мамі. Вона повсякчас плаче.

— Яка ви хороша дівчинка, що так сильно дбаєте про свою маму, — зауважив молодий пасажир. Із ввічливості він ні про що не став розпитувати.

— Адже в мами нікого немає, крім мене, — мовила леді Джейн пошепки. — Тато помер. Ось чому ми змушені були покинути свій будинок. Тепер ми переїжджаємо до Нью-Йорка.

— А ви раніше бували в Нью-Йорку? — запитав юнак, ласкаво дивлячись на біляву крихітку.

— Ніколи! Я нікуди не виїжджала з дому. Ми мешкали в преріях.

— А я проживаю в Новому Орлеані. У мене там теж є свої улюбленці, — сказав юнак і почав їх перераховувати.

Леді Джейн забула про горе та уважно слухала співрозмовника. Незабаром вона заснула, притискаючи до себе блакитну чаплю.

Надвечір пасажири дуже помітно пожвавішали: почали опоряджатися, збирати речі, пакувати багаж.

Леді Джейн сиділа із заплющеними очима, поки її сусід не вивільнив чаплю з маленьких рук і не посадив птицю знову в кошик. Але тут до малої нахилилася матір, щоб переконатися, прокинулася дівчинка чи ні.

— Ах, матусю! — весело вигукнула мала, піднісши голову. — Я заснула і який хороший сон бачила! Я була вдома, в преріях, і блакитна чапля гуляла зі мною. Як шкода, що це тільки сон!

— Подякуй же молодому джентльменові за те, що такий уважний до тебе. Ми під’їжджаємо до Нового Орлеана, а птах знову в кошику. Підведись-но, розчешу твоє волосся. Та надягни капелюх.

Молодий хлопець подав леді Джейн кошик із чаплею, і мала радісно схопила подарунок обома руками.

— Ах, який ви добрий! — весело вигукнула вона. — Ніколи вас не забуду!

Новий знайомий мимохіть засміявся.

— Нам потрібно на Джексонову вулицю, а це, здається, за містом? — запитала мати дівчинки. — Може, нам варто раніше вийти?

— Ви можете вийти на станції Гретна, за п’ять хвилин ми туди приїдемо. Переправитеся через річку на поромі, а від пристані починається Джексонова вулиця. Там завжди є екіпажі, і таким чином ви зекономите цілу годину.

— О, чудово! Ми не попередили наших знайомих про те, що приїжджаємо, і мені хотілося б дістатися до них засвітла. А від станції до порома далеко?

— Ні, ви легко знайдете його.

Юнак хотів запропонувати провести нових знайомих, коли раптом кондуктор широко відчинив двері вагона і гучно оголосив:

— Гретна! Кому потрібно в Гретну?

Не встиг хлопець нічого сказати, як кондуктор підхопив валізу дами в жалобі й, пропустивши її і дівчинку вперед, пішов за ними. Біля платформи потяг зупинився.

Жінка з маленькою дочкою зникли в юрбі, і тільки за кілька хвилин парубок помітив їх обох: вони поквапом йшли курною дорогою і здаля кланялися йому. Він зняв капелюх і помахав їм на прощання.

Потяг рушив з місця, і юнак побачив, як мати й дочка спускаються до берега річки.

— Який я дурний! — дорікав він собі, повертаючись у вагон. — Чому не запитав їхнє прізвище або адресу їхніх друзів? Чому не наважився запропонувати провести? Адже вони самі, в незнайомому місці! Як можна було дозволити такій слабкій жінці, що ледве тримається на ногах, нести важкий багаж? Господи, та вони щось забули!

І він кинувся до дивана, де до цього сиділа мати дівчинки. Під подушкою лежала книга в червоній шкіряній палітурці з монограмою J. C. Молодик розгорнув книгу. На першій сторінці було написано: «Джейн Четвінд».

— Джейн Четвінд! Так, напевно, звати матір. Навряд чи книга належить дівчинці. О! Тут є світлина.

На світлині були зображені чоловік, мати дівчинки і вона сама. Чоловік — із приязним, мужнім, красивим обличчям, мати зовсім

не така, якою він її бачив у потязі, а усміхнена, весела; дівчинка, леді Джейн, років трьох, притулилася до плеча батька. Упізнати її було неважко: те ж кучеряве волосся, та ж усмішка і ті ж очі!

Серце хлопця здригнулося від радості, коли він дивився на таке миле й чарівне дитяче личко.

«Який би я був радий залишити фото в себе! — подумав він. — Але не можна цього робити, його потрібно повернути. Бідна жінка, як вона сумуватиме про втрату і книги, і світлини! Дам завтра ж оголошення про знахідку в газети. Можливо, так вдасться знайти їхню адресу!»

Наступного ранку читачі однієї з газет

Нового Орлеана побачили в розділі «Загублено і знайдено» оголошення:

«ЗНАЙДЕНО

книгу в червоній шкіряній палітурці з монограмою J. C.

Звертатися на адресу: Блакитна Чапля П. В. № 1121».

Це оголошення публікували кілька разів упродовж тижня, але так ніхто на нього й не відгукнувся.

Розділ 2

Пані Жозен

Пані Жозен відрізнялася різкими манерами й досить огрядною статурою. Вона мала великі чорні очі, гачкуватий ніс і напрочуд тонкі губи, що видавалися за дві червоні смужки на обличчі.

Жозен мала дві слабкості: безмежну сліпу любов до сина Адраста, справжнього негідника, і нездоланне бажання видаватися світською дамою. Вона завзято прагнула здобути в суспільстві славу всіма шанованої жінки. У минулому її життя було дуже важким: вона багато стерпіла, а надто під час заміжжя.

Чоловік її був лихої вдачі. Якось у нападі гніву він зіштовхнув мадам Жозен зі сходів — і вона, зламавши ногу, стала калікою. Потім її спіткало нове нещастя: її чоловіка викрили в тяжких злочинах і засудили до довічного тюремного ув’язнення. Незабаром він помер, і вона залишилася без коштів із маленьким сином на руках. Тоді мадам Жозен стала прачкою та оселилася в передмісті Нового Орлеана — Гретні.

Вона мешкала разом із сином в одноповерховому будиночку, де були дві кімнати й комірчина, що правила за кухню. Вхід був просто з вулиці — варто було лиш піднятися на дві сходинки й увійти крізь пофарбовані зеленим кольором двері.

Того вечора пані Жозен сиділа на ґанку й розмовляла з сусідками. Жозен отримувала велике задоволення, коли сиділа біля входу в будинок і спостерігала за перехожими, що поспішають до порома. Липневий вечір видався задушливим, через цю мадам Жозен відчувала незрозумілу втому та перебувала в поганому настрої.

Сусідки незабаром розійшлися по домівках. Вона залишилася на самоті й почала позіхати, нудьгуючи. Сутеніло. Невдовзі вулиця майже спорожніла — лише дві фігури повільно наближалися до її будинку: жінка в жалобі та маленька дівчинка.

«Хто ж це? — ламала голову Жозен. — Без сумніву, приїжджі; але чому вони не поспішають? Пором ось-ось відчалить без них…»

Незабаром мати й білява дівчинка наблизилися до ґанку. Жінка насилу тягла важкий саквояж. Дівчинка в одній руці тримала кошик, а іншою чіплялася за поділ сукні матері. Видно було, що вони розгубилися, опинившись у незнайомому місці.

— Зупинімося, мамо! Тобі треба відпочити! — промовила дівчинка благально.

Дама в жалобі підняла вуаль і помітила мадам Жозен.

— Дозвольте тут трохи відпочити, мені дуже зле… — промовила слабим голосом молода жінка. — Можна попросити у вас склянку води?

— Зараз, зараз! — заметушилася Жозен, забувши про свою кульгавість. — Зайдіть, прошу, до кімнати, сядьте в крісло. На пором ви однаково вже спізнилися.

Змучена жінка охоче увійшла до будинку. Там було тихо і прохолодно. Широке ліжко з бездоганно чистою білизною так і манило до себе.

Молода жінка впала в крісло й прихилила голову на подушки, випустивши з рук дорожній саквояж. Дівчинка поставила кошик із птахом на стілець і ласкаво обняла матір. Жозен, шкутильгаючи, повернулася з водою і флаконом нашатирного спирту. Вона швидко зняла з хворої капелюх і важку вуаль, освіжила мокрим рушником чоло і руки жінки, піднесла до її носа нашатирний спирт. Маленька, вхопившись за сукню матері, питала тихо:

— Мамо, мамо! Тобі краще?

— Краще, краще, крихітко! — відповіла мати за дві хвилини й, обернувшись до Жозен, ласкаво промовила: — Вельми вдячна вам!

— А ви здалеку приїхали? — запитала Жозен, намагаючись надати голосу якомога більшої м’якості.

— Із Сент-Антоніо. Але я виїхала звідти вже хворою.

Молода жінка знову заплющила очі й притулилася до спинки крісла.

Жозен відразу зрозуміла, що зможе поживитися за рахунок цих людей, і продовжувала:

— Так, шлях не близький, особливо для людини недужої. Чи чекає на вас хтось по той бік порома? — почала вона розпитувати. — Можливо, вас будуть шукати?

— Ні, ні, нас ніхто не чекає. Я їду до Нью-Йорка. А тут у нас знайомі на Джексоновій вулиці. Я думала зупинитися в них і відпочити декілька днів. Даремно я вийшла на цій станції; потрібно було їхати далі, до нижнього перевозу… Ноги відмовляються мені служити!

— Не хвилюйтеся, — заспокоювала Жозен. — Ви полежите, а коли пором повернеться, я розбуджу вас і проводжу до перевозу: тут недалеко.

— Дякую, яка ви добра! — промовила хвора, опускаючи повіки і знову закидаючи голову.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.