Усе, про що я мовчала

КайліФорнасьєр

Пайпер Родс — дівчина-підліток із селективною німотою. Вона не може говорити, коли захоче. Після сварки з найкращою подругою Пайпер вирішує почати все спочатку та змінити не лише школу, але й себе. У новій школі в неї закохується зірковий хлопець на ім’я Вест.

Історія їхнього кохання сповнена сумнівів Пайпер, відданості Веста та надзвичайної романтики серед пишної австралійської природи.

Кайлі Форнасьєр

Усе, про що я мовчала

Text copyright © Kylie Fornasier 2016

The moral right of the author has been asserted.

© Марунич Т. В., переклад, 2020

© Юлія Вернигора, обкл., 2020

© ТОВ Видавництво «Ранок», 2020

ISBN 978-617-09-7052-7 (epub)

Усі права збережено.

Жодна частина цього видання не може бути відтворена

в будь-якій формі без письмового дозволу

власників авторських прав.

Видання опубліковане за домовленістю з Penguin Random House Company Australia Pty Ltd. Уперше опубліковано 2016 року під назвою The things I didn’t say.

Усі права застережено.

Форнасьєр Кайлі

Ф79 Усе, про що я мовчала/ Кайлі Форнасьєр; пер. з англ. Т. В. Марунич. — Харків: Вид-во «Ранок», 2020. — 320 с.

ISBN 978-617-09-6463-2

Пайпер Родс — дівчина-підліток із селективною німотою. Вона не може говорити, коли захоче. Після сварки з найкращою подругою Пайпер вирішує почати все спочатку та змінити не лише школу, але й себе. У новій школі в неї закохується зірковий хлопець на ім’я Вест.

Історія їхнього кохання сповнена сумнівів Пайпер, відданості Веста та надзвичайної романтики серед пишної австралійської природи.

УДК 82-93

Стефанові, за те, що він моя нескінченність

1. Забуття

І ось я зараз тут, стою на верхівці Тихої гори й не зовсім розумію, що робити далі. Навкруги вирує вітер, жбурляє волосся мені в обличчя та брижить поверхню водойми внизу. Я опускаю погляд на зошит-який-став-щоденником у моїх руках. Я почала робити ці записи саме тут, тож доречно, що знищу я їх теж тут. Краще було б спалити, якби не заборона на вогонь у національному парку. Я можу його поховати, але хтось може його викопати. І ще один спосіб, який я змогла вигадати, — знищити, порвавши його на дрібні клапті. На щастя, сьогодні вітряно. Щоденник був ідеєю-психолога-номер-три. І проста правда полягає в тому, що я більше не хочу бути такою Пайпер Родс.

Я зіштовхую ногою паличку з краю скелі та спостерігаю, як вона кружляє в повітрі, а потім врізається в поверхню водойми. Сьогодні вода має колір світанку, той золотаво-блакитний відтінок, коли сонце щойно з’являється. Вона привітна на вигляд навіть із цими хмарами, які віщують літню зливу. Це довгі вихідні й останні дні свободи перед поверненням до школи. Оскільки ще дуже рано, я тут сама. Пізніше тут буде натовп людей, охочих стрибнути у воду з Тихої гори. Це схоже на рекламу безалкогольного напою. Раді довелося поставити один з отих жовтих знаків, де маленька людина пірнула у воду та врізалася головою в підводний об’єкт, але це не зупиняло народ. Я час від часу плавала від берега, але ніколи не стрибала. Я ніколи не стрибала. Я не боюся висоти чи забитися. Я часто стою тут, але не можу змусити себе ступити крок із краю.

Справжня назва цього місця була озеро Маккензі. Не знаю чому. Усі називали його Тиха гора через велике графіті на перед- ній частині скелі. Оскільки напис розташовувався на рівні п’яти метрів над водою, це було доволі видатне досягнення. Не знаю, чи то графіті дало назву скелі, чи то назва скелі надихнула творця графіті. Чи, може, це сталося просто тому, що місце справді було дуже затишне.

Я вдихаю знайомі пахощі евкаліпту від рослинності довкола озера й заплющую очі, дослухаючись до звуків водоспаду. Інколи водоспад шаленіє так, що не можливо почути власні думки. А іноді, як сьогодні, він просочується в басейн. Я можу сидіти тут годинами. Це єдине місце, де ніхто нічого від мене не вимагає, єдине місце, де я не можу нікого розчарувати.

Глибоко вдихнувши, я розгортаю щоденник і хапаю кілька перших сторінок. Кріплення дуже міцне, і я маю видирати їх. Справа пішла б легше, якби це був милий записничок на спіральному кріпленні замість звичайного зошита. Доктор Гейс сказала, що через його простоту мені буде легко писати в ньому і я не боятимусь помилитися. Звісно, вона не подумала, як у майбутньому ї ї вибір вплине на оцей захід зі знищення щоденника.

Я була проти цієї ідеї з щоденником від самого початку, щось на кшталт «щоденники-ж-мали-вимерти». Це була найбільш неоригінальна ідея, яку я чула, не лише тому, що доктор Гейс вважалася експертом у когнітивно-поведінковій терапії — що особисто для мене звучало більше як назва експерименту Другої світової війни, — а ще й тому, що кожна година сеансу коштувала, як вечеря в тому дорогому ресторані, де в меню повно таких слів, як «жюс» і «фондан». Тож я погодилася лише заради батьків і жюсу та фондану, якими вони пожертвували.

Перші сторінки щоденника містили багато слів «трясця». Я рву їх навпіл і ще раз навпіл. Вітер вириває клапті паперу з моїх пальців, перш ніж я встигаю простягнути руку. Я спостерігаю, як ці тижні мого життя пролітають над водою та зникають у деревах.

Гортаю наступні кілька сторінок щоденника. Багато з них у плямах від сліз. Як на мене, сльози не потрібно витирати — треба дозволити їм упасти. Інакше в чому сенс плачу? Передивляючись сторінки, усвідомлюю, як багато я писала, хоча спочатку вважала, що щоденники-мали-вимерти. А насправді я писала майже щодня, здебільшого тут, на Тихій горі. Сторінки були заповнені не лише словами, а й моїми малюнками, фотографіями, дрібничками, які я знаходила та зберігала. Гарні, болісні та трагічні.

І ось тепер це все має піти.

Що б сказала доктор Гейс, якби побачила мене зараз? Вона б запитала, що я відчуваю. Такою ж мірою, як я люблю доктора Гейс, так само я ненавиджу це запитання. Усі психологи його ставлять. А відповідь ніколи не є такою простою, як вони вважають. Почуття ніколи не шикуються охайними рядами, відсортовані, наче моя колекція взуття. Вони більше схожі на взуття моєї меншої сестри Іві — хаос і гармидер. Не можна пройти передпокоєм і не перечепитися через них.

Останнього разу я бачилася з доктором Гейс наприкінці року, а потім вона полетіла до Великої Британії навідати доньку та новонародженого онука. На час відсутності ї ї заміщував колега, але я відмовилася зустрічатися з кимось іншим. Тож поки доктор Гейс не повернеться в листопаді, саме після мого сімнадцятого дня народження, я сама-одна. Коли я зайду до кабінету доктора Гейс, то хочу бути невпізнанною. Тож як я зараз почуваюся?

Я почуваюся менше схожою на колишню Пайпер Родс.

Мої зусилля знесилюють мене, тож я на мить зупиняюся. На деревах гучно викрикують птахи. Батьки вважають, що я ходжу на Тиху гору заради тиші, але буш[1] ніколи не був тихим. Саме цей галас робить це місце таким затишним. Птахи, як і водоспад, ніколи не зупиняються. Коли я була меншою, дідусь брав мене на прогулянки та навчав розрізняти голоси птахів. Мої улюбленці — розкішні лірохвости, які можуть копіювати голоси різних птахів та інші звуки, навіть клацання камери. Вони мають дивовижні хвости з роз- двоєного пір’я, які вдвічі довші за їхнє тіло. Я їх чула, але насправді ніколи не бачила жодного. Майже всі літні канікули я блукала національним парком із камерою, але, як і я, вони добре ховалися.

Я знову повернулася до свого щоденника та продовжила видирати сторінки, поки не дійшла до фото. Отже, я дісталася «Сторінок Кессі». ї ї дружба звалилася на мене так несподівано, наче дощ посеред ясного неба. Я не усвідомлювала, наскільки самотньою була, поки вона не увійшла в моє життя й не стала моєю найкращою подругою. На одному фото ми одягнуті, як чірлідерки-зомбі для вечірки «Кінець світу» в домі Кессі. Це було одне з перших спільних фото. Перше з безлічі.

А потім я все зіпсувала.

Пальцями я хапаю повну жменю аркушів і щосили тягну їх. Хотіла б я просочитися на сторінки щоденника й переписати все, що сталося тієї ночі. Я завжди потребувала Кессі більше ніж вона мене, і зрештою, зрадила ї ї. Пізніше я намагалася сказати їй, як мені шкода, але вона не хотіла навіть слухати. Я намагалася розповісти, що за хлопець він був, але було надто пізно.

Пальці, що стискають щоденник, напружуються. Краще забути той період мого життя, вдати, що Кессі ніколи не була його частиною. Я шматую сторінки разом із фото на щонайменші клаптики. Вітер відносить їх, немов попіл. Спостерігаючи, як вони здіймаються дедалі вище, я згадую останні слова Кессі: «Я не хочу більше з тобою розмовляти». Після цього я нізащо не могла повернутися до старшої школи Спрінгвуд. Так краще для всіх — Кессі не бачитиме мене, а я не бачитимуся з Ліамом.

Умовити батьків дозволити мені змінити школу було не важко. Вистачило слів: «Мені потрібен новий початок». Вони плекали дуже багато сподівань, що цей рік у Сент-Марк буде іншим. І я мала стати іншою.

«Будь ласка, не дай мені розчарувати і їх», — прошепотіла я вітру.

Почувши сміх, я завмерла. Дивлюся на стежку в чагарнику, яка тягнеться від стоянки для автівок, але нікого не бачу. Я прислухаюся, але, не почувши жодного звуку, вирішую, що це, мабуть, птах. Зараз десь близько дев’ятої. Невдовзі почнуть під’їжджати люди з простирадлами для пікніків. Потрібно закінчувати справу. До корінця зошита чіпляються лише кілька сторінок. Кілька останніх розділів, які я написала під час літніх канікул, а за ними — декілька чистих розлінованих аркушів.

Цей рік може стати геть іншим. Має стати, бо якщо ні, яке майбутнє чекатиме на мене? Як я вступлю до універу? Як шукатиму роботу? Я похитала головою. Не хочу думати про це саме зараз. Усе, про що я хочу думати, — це забути минуле й почати все спочатку.

Одним жмутком я вириваю ці останні сторінки, шматую їх, і, як і інші, вони летять геть, витанцьовуючи в повітрі.

Я маю щось сказати, щоб відзначити мить, але все, що я вигадую подумки, звучить по-дурному. Слово, яке виривається з мого рота, дивує мене.

— Стрибай.

Я підводжуся та йду, аж поки не торкаюся носками краю. Дивлюся вниз на спокійну воду.

— Не думай, просто стрибай, — кажу я.

Але не можу примусити ноги рухатися так само, як щойно змусила себе говорити.

2. Сумнiви

Що я собі гадала? Чому вирішила, що впораюся із цим?

Я витріщилася у стелю, серце в грудях калатало, я швидко дихала. Це був лише сон. Я це розуміла. Але страх був реальний. Уві сні мене переслідували не образи. А голоси. «Як тебе звуть? Звідки ти? Ти мене чуєш?» Скільки разів сьогодні мене запитуватимуть про це?

Я змусила себе зосередитися на диханні, виконуючи вправу, якої мене навчила доктор Гейс. Поволі моє серцебиття почало повертатися до норми, але я досі була вся вкрита потом. Я відкинула ногами ковдру. Усе буде добре. Має бути. Я сама вирішила змінити школу.

Що б я зараз робила, якби всього цього не сталося, якби Кессі та я досі були подругами? Мабуть, я зараз набирала б їй повідомлення, щоб дізнатися, чи ми маємо однаковий предмет першим уроком або чи може вона принести трохи дивовижного печива від ї ї матусі, щоб ми перекусили на перерві.

Я подивилася на нову форму, розкладену на стільці. Поряд стояв шкільний рюкзак, уже зібраний. Я не можу просто лежати, катувати себе одними й тими ж сумнівами та почуттям жалю. Важко зітхнувши, я змусила себе підвестися з ліжка й почати збиратися.

Ще однією перешкодою, окрім того, що треба було взагалі підвестися з ліжка, стала шкільна краватка. Я витратила десять хвилин, намагаючись подолати ї ї за допомогою знань, здобутих протягом канікул у ютубі. Я не звикла носити шкільної краватки чи такої довгої спідниці. Я навіть не хотіла знати, скільки коштувала батькам уся ця форма. Я б залюбки перевелася в іншу державну школу, але єдина в горах, так щоб не їхати до Блаксленду, була старша школа Катумба. Але у Катумбі не було всіх потрібних мені предметів. У цьому полягали всі складнощі зміни школи у дванадцятому класі.

У дверях з’явилася мати.

— Як ти, люба?

— Добре, — відповіла я.

Я зробила своє найкраще «я-крута-мов-бісів-огірок» обличчя. Я маю довести батькам, що це було правильне рішення і що я впораюся із цим.

— Я так тобою пишаюся, — промовила мама, зрадівши. — Ми невдовзі вирушаємо, тож, може, хочеш щось перекусити на сніданок?

— Так, — сказала я, хоча не здатна була проковтнути ані крихти.

Мати залишила мене закінчувати збори. Я опустила очі на комод, шукаючи стрічку для волосся. Перше, що я помітила: лак для нігтів стоїть нерівно й помада валяється на боку, — отже, Іві знову була в моїй кімнаті. Я взяла помаду. Вона в мене єдина. Бабуся подарувала ї ї на моє шістнадцятиріччя. Не замислюючись, я зняла кришечку й написала великими малиновими літерами на дзеркалі: «Новий початок». Я усміхнулася своєму відображенню, розітнутому малиновими лініями. Я зможу це зробити. Мені потрібно це зробити.

Спустившись, я побачила, що ви досі не готові. Іві шукає свій щасливий браслет. Джексон за наказом матері стоїть на веранді, щоб вивітрити свій дезодорант, «бо ми всі вчадіємо в машині». Тіллі ніде не видно. Чекаючи, я відчула, що серцебиття починає прискорюватися. Я не можу запізнитися. Я мушу дістатися до школи вчасно, щоб забрати розклад, знайти свою шафку, відшукати класні кімнати, зробити всі ті речі, які набагато складніші для таких людей, як я.

Двадцять хвилин по тому після великої кількості моїх і маминих вигуків ми всі майже повсідалися в машину.

— Нарешті, — сказала я, коли Іві втискувалася на заднє сидіння.

Вона простягнула руку між передніми сидіннями й віддала мені свій щасливий браслет.

— Ти можеш поносити його сьогодні.

Мене одразу ж охопило почуття провини за те, що я сердилася на неї.

— Дякую, Іві, — сказала я й наділа блискучий браслет на зап’ясток, усміхнувшись своїй шестирічній сестрі.

Я зніму його, коли заходитиму до класу, але, звісно, їй нічого про це не скажу.

Сподіваюся, за цей короткий проміжок часу він принесе мені удачу.

Мама вмикає радіо та здає назад, виїжджаючи на дорогу, починається нова пісня Тейлор Свіфт. Іві співає ї ї на повну силу легень.

— Замовкни, Іві! — вигукнув Джексон, штовхнувши ї ї ліктем у бік.

Зазвичай у такі моменти я приєднувалася до неї, щоб подратувати Джексона, але наразі сумніваюся, що зможу набрати достатньо повітря в легені, щоб заспівати. Навіть нормальне дихання потребує від мене неабияких зусиль.

— Хоча б станцію зміни, — озвалася Тіллі знудженим голосом.

Останнім часом їй усе нудно. Не пригадую, щоб я хоч приблизно поводилася так, коли мені було одинадцять. Але ж я й не була нормальною одинадцятиліткою.

— Мені подобається ця пісня, — каже мати. — Знаєш, Тіллі, ми хотіли назвати тебе Тейлор.

— Це хлоп’яче ім’я, — сказала Тіллі.

— А Тіллі — собаче, — заявив Джексон.

Він на три роки старший за Тіллі, і ці двоє сваряться втричі більше ніж решта з нас.

— Чи можна нам завести собаку? — запитує Іві.

Мама зітхає.

— Тіллі — не собаче ім’я, і ми не заводитимемо собаки.

Я глянула на набурмосене обличчя Іві у дзеркало заднього виду.

— Чому ні? — запитала я.

— Бо собака може відлякувати моїх клієнтів.

Матуся перукарка. ї ї салон розташований у задній частині будинку, в гаражі. Раніше вона мала салон напроти вокзалу у Вентворс Фолс, але тепер вона може кричати нам, щоб ми робили домашнє завдання, поки зачісує чиєсь волосся.

— Ми можемо завести не страшного собаку, — запропонувала я, — наприклад, мопса.

— Мопси потворні, — сказала Тіллі.

Я вже хотіла кинутися захищати мопсів, коли усвідомила, що ми вже майже під’їхали до нової школи. Мене підвозять першою, бо я здійняла велику бучу, щоб опинитися тут раніше.

Коли ми минаємо шкільні ворота, серце знову починає шалено калатати. Я воліла б опинитися тут раніше. Тепер тут усюди люди. Я кинула погляд на годинник на панелі. Тридцять хвилин до класної години.

— Усе гаразд? — запитала мати.

Я кивнула.

Мама обернулася на заднє сидіння:

— Поводьтеся добре, поки я відведу Пайпер, — сказала вона.

Іві послала мені повітряний поцілунок, а Тіллі та Джексон сказали «бувай» нескладними байдужими голосами.

Ми вирушили до офісу, проходячи повз групи учнів, які ділилися одне з одним враженнями від канікул. Дехто кидав на мене погляд, а потім повертався до своїх розмов. Коли ми зупинилися біля будівлі, мама почала термосити мою краватку.

— Що ти зробила із цією річчю?

Я відштовхнула ї ї.

— Вибач, — сказала вона. — Ти маєш чудовий вигляд. Хочеш, щоб я зайшла?

Я кивнула, бо хоча я здатна сама впоратися із краваткою, але для таких речей мені потрібна мама. Проте вона може супроводжувати мене лише до певної межі, а далі я сама. Із Кессі я ніколи не була сама. Вона заповнювала весь мій порожній простір.

Офіс був увесь у кахлях і склі — одне з тих місць, де завжди чути луну. Повз нас прокрокував учитель, він пройшов у двері, які вели до приміщення за скляним вікном. Біля конторки юрмилася група дівчат десь сьомого чи восьмого року навчання, вони про щось розмовляли. Я тупцювала позаду, а мама підійшла до конторки й почала чекати, поки ї ї обслугують. Нарешті дівчата пішли, кинувши кілька швидких поглядів на мене, і настала черга матері. Я не чую, що вона каже до пані за конторкою, але жінка дивиться на мене й киває головою так, наче запам’ятовує моє обличчя. Насправді це добрий знак. Отже, директор розповів їй про мене. Сподіваюся, учителів теж попередили.

Жінка вийшла з-за стойки, і мама підійшла до мене.

— Вона роздрукує твій розклад і дізнається номер шафки. Я маю відвезти інших дітей, бо вони запізняться. Ти впораєшся?

Я кивнула. Часом я почуваюся тим маленьким собачкою, що сидить на панелі приладів машини й постійно киває головою. Зрідка я хитаю головою. Але переважно погоджуюся.

— Гарного дня. Пам’ятай, тут тебе ніхто не знає, — прошепотіла мама. — Тобі не потрібно бути дівчиною, яка не розмовляє.

Я відвела очі. Навіть після стількох років мої батьки не до кінця розуміли. Мама поцілувала мене в щоку й пішла. Секретарка повернулася кілька хвилин по тому. На ї ї бейджі було написано «Анна». Чотири літери, два склади, які я навряд чи промовлю найближчим часом. Я проковтнула клубок у горлі.

— Ось ваш розклад і учнівський щоденник, — промовила вона, простягаючи мені аркуш паперу та щоденник формату А4.

— На п’ятій сторінці мапа школи. Номер шафки 148, вона розташована далі коридором ліворуч. Пані Діаз, ваша координаторка, сподівалася зустрітися з вами цього ранку, але затримується. Упевнена, що вона завітає до вас пізніше. Лабораторія 4 — це ваша класна кімната. Якщо знадобиться допомога, лише попросіть.

Вона заклякла на мить, прикусивши губу, наче сказала щось недоречне. Люди завжди кажуть щось не те поряд зі мною, і найгірше відбувається, коли вони усвідомлюють свою помилку.

Мені їх шкода, справді. Упевнена, що сліпим повсякчас кажуть: «Подивися», а глухих запитують: «Чуєш?» Помилки можна пробачити. Єдиний спосіб, яким я можу запевнити Анну, що все гаразд — усміхнутися.

ї ї обличчя розслабляється.

— Може, мені покликати учня, щоб він вас туди провів?

Я похитала головою й узяла свої речі. Я не хотіла здатися неввічливою, але все це сукупні прояви. Вона звикне до мене. Я ще раз злегка всміхнулася, а потім утекла.

Крокуючи коридором, я спостерігала, як учні вовтузяться біля своїх шафок чи проходять повз. І жоден, здається, не кинув на мене більш ніж побіжний погляд. Моє дихання спокійне та контрольоване. Я роблю це. Щойно я знайшла свою шафку, пролунав дзвоник. Я поклала сумку й замкнула шафку. Я досить добре розуміюся на мапах, але ця була більше схожа на погано намальоване креслення тематичного парку. Мені знадобилося п’ять хвилин, щоб знайти лабораторію, і я вирішила не заходити, бо тепер уже класна година могла закінчитися будь-якої миті.

Знайти клас німецької було так сам важко.

Я завмерла перед дверима та глибоко вдихнула. Коли я ступила крок усередину, першим бажанням було пройти одразу в кінець класу й сісти якнайближче до вікна, але я змусила себе наблизитися до вчительки спереду. Вона була низенька, з яскравим рожевим волоссям, немов німецька поп-зірка, схожа на тих, що перемагають у Євробаченні.

— Привіт, — промовила вона з помітним німецьким акцентом, коли побачила мене.

Я опустила очі та простягнула їй своє учнівське посвідчення, звісно, не промовивши жодного слова. Вона подивилася на посвідчення і, на щастя, на ї ї обличчі з’явився прихильний вираз.

— Вітаю, Пайпер. Я фрау Фортунат. Будь ласка, сідайте.

Я вдячно всміхнулася й вирушила до задньої частини кабінету, не дивлячись нікому в очі. Клас маленький, це добре.

— Nein, nein, nein, — почувся голос фрау Фортунат, не встигла я навіть покласти свої речі. — Ви не можете постійно сидіти позаду. Чому б вам не сісти разом із гером Кеннеді?

Не те щоб я була здатна на суперечку, але я кинула на фрау Фортунат благальний погляд. Проте вона лише з ентузіазмом кивнула й указала на стіл, де у другому ряду сидів юнак. Ну, принаймні він біля вікна.

— Привіт, — сказав юнак, коли я підійшла до столу.

Я кинула на нього швидкий погляд і усміхнулася, що здебільшого є досить адекватною відповіддю на «привіт». Моєю помилкою було те, що я подивилася на нього. Чи то через його очі, чи то через ямочки на щоках, але я геть забула, хто я така. Останнє, що мені потрібно із цим хом’ячим колесом тривоги всередині, — це ще й сісти поряд із юнаком із ямочками.

Відвернувши погляд, я сіла й почала розкладати підручники на столі та діставати всіляке письмове приладдя з пеналу. Якщо у тебе там багато чого, що потрібно дістати, це завжди допомагає, бо люди менше схильні до розмов, коли ти викладаєш шкільне приладдя. А ще корисно носити там нецікаві речі на кшталт нудних білих гумок замість тих, що скидаються на полунички, чи стандартну дерев’яну лінійку замість якоїсь розцяцькованої. Ніхто не розпитуватиме про білу гумку чи дерев’яну лінійку.

Але хлопець однаково спробував завести розмову.

— Я гер Кеннеді, — промовив він, — але зви мене Вест.

Я всміхнулася.

— Пайпер. Крутезне ім’я, — сказав він.

«Дякую, — хотіла промовити я. — Вест — теж нічогеньке. Це скорочення від чого? Вестон? Вестлі?» Мені ніколи не бракувало слів. Я завжди знала, що саме хочу сказати, але слова не виривалися назовні. Лише сама думка про те, щоб заговорити, спричиняла спазм горла й сухість у роті.

Вест вичікувально дивився на мене.

— Чудовий браслет, — додав він.

Я опустила погляд на блискучі зірочки навколо свого зап’ястка. Невже я забула його зняти?! Так просто сказати, що мені його дала молодша сестра, але ж ні. Це не просто. Я кинула погляд на Веста, намагаючись з’ясувати, чи він глузує, чи щирий. Його усмішка нічого мені не підказала. Я опустила руку під стіл, подалі з очей.

Фрау Фортунат гучно поплескала, і всі замовкли.

— Вітаю вас усіх з поверненням до школи. Сподіваюся, всі добре відпочили. Цього року у нас нова учениця.

Цієї миті рука фрау Фортунат змахнула в мій бік, і хом’як усередині почав бігти швидше.

— Усі разом, будь ласка. Guten Morgen, Пайпер!

— Guten Morgen, Пайпер! — усі повторили хором, наче були у другому класі, а не у дванадцятому.

Мені хотілося заповзти під стіл, вистрибнути з вікна — зробити будь-що, щоб зникнути. Натомість я змусила м’язи обличчя всміхатися, а потім опустила погляд на стіл. Фрау Фортунат знову привернула увагу до передньої частини кабінету, ще раз гучно поплескавши. Вона нагадала мені Мері Поппінс. Мері Поппінс у лівайсах і з рожевим волоссям.

— Якщо тебе не налякало це, зачекай, коли вони почнуть співати «З днем народження» німецькою, — прошепотів Вест.

Я тихо пирхнула. Сміх мимовільний, на відміну від слів.

Фрау Фортунат почала промову про те, що це наш останній рік у школі та як важливо докласти зусиль. Мені подобалося слухати лекції вчителів із певної теми. Але найменше мені подобалися вчителі, які ставлять запитання й очікують, що учень розмовлятиме більше за них.

Після промови фрау Фортунат поставила запис бесіди німецькою. Ми послухали й почали відповідати на запитання. Завдання здалося мені легким, і це було однією з причин, чому я обрала німецьку. Коли тутешній директор побачив, що я обрала цю мову, він вирішив, що це жарт. Можливо, це дуже дивно, що я вивчаю предмет, який вимагає переважно розмов, хоча я здебільшого не розмовляю.

Коли мені було вісім, наша родина переїхала на рік до Німеччини через таткову роботу. Я відвідувала англомовну школу, але більшу частину оточення становили німецькомовні. У школі я розмовляла небагато, але вдома цілими ночами вправлялася в німецькій, поки не сідав голос. Я засвоювала мову швидко, ніби народилася для того, щоб говорити нею. Сумно, але я забула більшість, коли ми повернулися до Австралії. І лише минулого року я знову почала ї ї вивчати. У восьмому та дев’ятому класі у старшій школі Спрігвуд єдиними мовами, які ти можеш обрати, є французька та японська. Початкову німецьку запропонували як випускний предмет у першому семестрі останнього року завдяки новому вчителю.

Щоб отримати оцінки за усні завдання, я запишу себе на відео в обід, коли залишуся сама в класі, — не лише з німецької, а й з решти предметів. Більшість із них, окрім математики, вимагають усних вправ. Мені досі важко говорити на камеру, важко, але не неможливо.

— Як ти впоралася? — запитав Вест, коли запис зупинився.

Я знизала плечима, не зводячи очей з фрау Фортунат. Хитрість полягала в тому, щоб завжди мати такий вигляд, ніби ти дуже зосереджена на чомусь іншому. Але, схоже, жоден із моїх вивертів не спрацьовував із Вестом. Він зазирнув у мій аркуш.

— А, он воно що. Я помилився. А я ще міркував, чого це чоловік запитує, скільки коштують ноги?

Я не зрозуміла, чи то він жартує, чи то насправді вирішив, що йдеться про ноги, але однаково засміялася.

— Гер Кеннеді та фроляйн Родс, я була б дуже вдячна, якби ви припинили розмовляти.

Таке сталося вперше. Раніше ніхто не просив мене припинити розмовляти.

Фрау Фортунат прочитала наші відповіді. Мої — всі правильні. Вест кивнув мені. Решту уроку ми провели, відмінюючи дієслова в таблиці на дошці. Фрау Фортунат помилилася в майбутньому часі дієслова «їсти», але, звісно, я не сказала ані слова.

Нарешті пролунав дзвоник на перерву. Коли ти маєш багато речей, які потрібно розкласти, виникає проблема з тим, що ти маєш багато речей, які потрібно скласти в рюкзак наприкінці уроку. Я гадала, що Вест піде разом з іншими, але він чекав на мене.

— То з якої ти школи? — запитав він, спостерігаючи, як я складаю підручники у стос.

Саме такі запитання були в моїх жахах. Я вдала, що не розчула.

— А що, як я покажу тобі все? — запитав він.

Досі ретельно вкладаючи свої речі до рюкзака, я міркувала над відповіддю. Якщо я похитаю головою, він вирішить, що я неввічлива, а це поганий початок, особливо після того, як я вдавала, що ігнорую його. Якщо я піду з ним, він, мабуть, знову намагатиметься завести розмову, і коли я не відповім, він вирішить, що я сором’язлива, принаймні зараз. Я відповіла Вестові легким кивком і подивилася на нього, щоб він показав шлях.

Коли ми вийшли з кабінету, коридор був майже порожній.

— А який урок у тебе після перерви?

Я розгорнула щоденник, дістала звідти розклад і простяг- нула йому.

— У тебе математика в кабінеті 30, — промовив він, вивчаючи аркуш.

Він зупинився біля вікна й указав на двоповерхову будівлю.

— Це там, нижній поверх. У тебе Фітці. Але не називай його так. Він погоджується тільки на пана Фітцджеральда. Хоча він хороший учитель. Він вів у мене природничі науки в дев’ятому класі.

Ми пішли далі.

— А ти не дуже говірка, еге ж? — промовив Вест, зиркаючи на мене краєм ока.

Я похитала головою.

— Це, мабуть, кепсько — міняти школу на останньому році. Я тут змалечку, хоча це теж кепсько. Мій колишній учитель із третього класу досі працює тут і щоразу, коли я проходжу повз, запитує, чи, бува, не забув я принести свою зубну щітку.

Я підняла брови.

— Це був дурний жарт моїх друзів, і пан Андерсон теж брав у ньому участь. Вони переконали мене, що у школі існує «День, коли всі приносять свої зубні щітки», тож я приніс свою. І пан Андерсон не дає мені про це забути.

Я засміялася.

Ми дійшли до кінця коридору й повернули просто до основного холу, де стояли шафки. Тут було стільки люду, що ми мусили обходити інших учнів. Усі помічали Веста. Хтось зупинявся привітатися, хтось розпитував його про літні канікули, інші «давали п’ять», коли він проходив повз. І навіть коли вся увага була прикута до нього, він однаково був зосереджений на мені. Він показав вхід до бібліотеки та класу біології. Мене розривало між прагненням опинитися десь в іншому місці й бути лише тут.

— Агов, Весте, — вигукнула висока дівчина з довгим каштановим волоссям, помахавши до нас.

Вона стояла з кількома дівчатами та хлопцями в кінці коридору. Я одразу ж зрозуміла, хто вони. Це Обрані — учні, які від народження благословенні зовнішністю й фізичними можливостями, саме вони керують школою. Звісно, Вест — Обраний. Лише погляньте на нього. Як я могла бути такою дурною, щоб не здогадатися про це? Така помилка, така велика помилка. Я заклякла. Вест теж зупинився, і кілька Обраних підійшли до нас. Вони обмінялися з Вестом обіймами та рукостисканнями.

— Ось, люди, — сказав він. — Це Пайпер. Вона новенька.

Вони привіталися більш-менш одночасно, тож я не розуміла, на кого мені дивитися. Ось тепер я точно прагнула опинитися деінде. Вест по черзі назвав Обраних.

— Індіана, Чарлі, Тейлор і Марк. Чи Мейлор — так я називаю цих двох.

Тейлор обійняла рукою Марка й хихикнула.

— Не смішно, — промовив Марк, цілуючи Тейлор у чоло.

— Ти маєш рацію. Це не смішно. Це кумедно, — сказав Вест. — Чи ти надаєш перевагу Тарку?

— От зачекай, поки ти знайдеш дівчину, — промовив Марк, хитаючи головою. — Я дам тобі найгірше подвійне прізвисько. Так багато варіантів… Нест, Зест, Пест…

Індіана кашлянула, перериваючи.

— Весте, пані Діаз хотіла негайно побачитися з нами, щоб обговорити промову шкільного старости на п’ятничних зборах, — вона перекинула довге волосся через плече.

— Зараз? — сказав Вест. — Я збирався показати Пайпер їдальню.

Я глянула на нього й похитала головою, щоб сказати, що все гаразд, але він не помітив цього.

— Так, зараз, — сказала Індіана.

Вест зітхнув.

— Перекажи пані Діаз, що я буду за кілька хвилин. Лише метнуся до їдальні з Пайпер.

Він схопив мою руку й потягнув мене геть, перш ніж Індіана почала заперечувати.

— Побачимося ще, Пайпер, — озвався Марк.

Ми завернули за ріг і зникли з очей Обраних.

— Вибач за це, — промовив Вест.

Я не могла зрозуміти, чому він такий люб’язний зі мною. Тому що я новенька? Чи через те, що я маю такий вигляд, ніби потребую порятунку? Чи він намагається мене розкусити? Завжди є причина, особливо коли йдеться про Обраних — я знаю це краще за інших. І я не готова ї ї дізнатися.

Попереду я побачила відчинені двері, які вели надвір.

Вест зупинився.

— Ось вона, їдальня, — промовив він, вказуючи на будівлю.

Перед нею з’юрмилися учні в якійсь подобі черги.

— Не дозволяй вигляду лазаньї обманути себе.

Він гадав, що я засміюся, але я не зробила цього. Не могла. Щоразу, коли я дивилася на нього, думала про Ліама. Вони не мали нічого спільного, але обидва були з тих хлопців — не просто Обраних, а найбільш Обраних. Вони були тими, про яких усі говорять і з якими всі прагнуть поговорити.

— Хай там як, я маю бігти, — промовив він. — Пані Діаз чекає на мене.

Ось тут я мала йому подякувати за те, що він показав мені школу, якби слова в моїй голові знайшли свій шлях назовні. Я зосередилася на напружених м’язах довкола щелепи та формах, які ті слова мали прийняти. Але слова так і залишилися глибоко всередині мене.

3. Прагнення

Повернувшись додому, я вже хотіла була зробити записи в щоденнику, але потім, звісно, згадала, що більше його не маю. І Кессі зателефонувати я теж не можу. Уже минуло майже три місяці, а я досі тягнуся до телефону, а потім згадую, що тепер це неможливо. Тож я лежала на ліжку й дивилася у стелю. Та й не знаю, що б я написала в щоденник чи що б сказала.

День вийшов геть розмитий. Я пам’ятаю, як кілька людей запитували моє ім’я. Я писала його на аркуші або вказувала на ім’я на одній із книг. Найчастіше учні швидко втрачали цікавість, виявивши, що я не хочу спілкуватися з ними. Одна дівчина запитала, чи я за обміном із Швейцарії. Я знала, що я білявка, але щоб аж настільки?

А ще був Вест. Йому знадобилося небагато часу, щоб помітити, що я мовчазна. Щось у ньому змушувало мене нервуватися. І я не могла второпати, чи це тому, що він нагадує мені Ліама, чи тому, що він не втратив інтересу до мене, навіть коли його запитання наштовхнулися на тишу.

Я замислилася над тим, скільки часу мине, поки вся школа не усвідомить, що я не розмовляю взагалі, поки я не стану тією самою дівчиною із селективною німотою. Я ненавиділа ярлик «селективна німота». Наче я сама вирішила не говорити, немов дитина, яка відмовляється їсти броколі. Я скористалася кожним бажанням над кульбабкою, відколи мені виповнилося десять, благаючи про здатність говорити, коли захочу. Я замислилася, чи вистачить мені кульбабок.

Вважається, що СН пов’язана із соціофобією. Як на мене, вони більше ніж пов’язані, вони нерозлучні. Єдиними людьми, з якими я могла розмовляти, були близькі родичі, доктор Гейс і Кессі, поки та ніч не розлучила нас. А коли мене вітав водій автобуса, запитував учитель або я стояла перед стойкою у «Макдональдс», слова «доброго ранку», «x = 14», «бігмак, будь ласка» завжди вертілися в мене на язику, але там вони й залишалися.

— Пайпер! Вечеря готова! — прокричала Іві, вриваючись до моєї кімнати.

Вона почала походжати тут, роздивляючись дрібнички на моєму комоді й відкриваючи шухляди. Моя кімната була для неї постійним джерелом захвату.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.